Енрике Марискал
Приказки за подарък на чувствителни хора

Превод от испански: Виктория Недева, 2010

chitanka.info

Предговор

Живеем в общество, което поощрява стремежа към превъзходство и предимството на свитите юмруци. Последиците от това недоверие и отчуждение пък пораждат изпразнено от съдържание потискащо общуване.

Чувството за самота и отегчение се среща все по-често в големите градове, а същевременно съвременният свят продължава да призовава гръмко към революция на чувствителността. Към нея се присъединяваме с тази книга.

Във всяка ръка живее единствена по рода си приказка. Действието се развива в пет глави, които разказват за скрито съкровище, което обаче може да бъде намерено.

Картата, която ви води, е нарисувана точно върху разтворената длан. Свитият юмрук скрива от погледа точния път. За да откриете ценните неочаквани находки, трябва да отворите широко вратите на мислите и чувствата си.

Когато една чувствителна ръка се разтваря, тя лекува и без да докосва, възбужда еротика с нежен допир, празнува радостта от живота с поздрав отдалеч, ръкопляска, когато сърцето пее, и мълчаливо помага на загубилия надежда да сдържа мъката в себе си.

Упълномощена е да се свърже пълноценно с живота, да отвори канали на възприятието, които разкриват пътя към разбирането.

Ценна е като интелигентността и оригиналността, свързана е с въображението, никога не се повтаря, всяка минута открива нещо ново.

Една приказка приятно привлича вниманието, подканя към размисъл. Съучастническо помирение за диалога, тя предизвиква смях, внушава, подбужда, провокира.

Ако човек си позволява подобен подарък за себе си, с всички тези особености, прави го, защото така се потапя отвъд ревнивата мнителност, в която често се заплита малкото, вечно изискващо его.

Ако някой реши да подари на друг човек толкова значимо послание, прави го, защото чувства дълбоко в душата си потребност да изрази благодарност, обич, приятелство, желание да сподели намерените съкровища и да посочи с щедрата си ръка пътя към откритостта и усъвършенстването.

1. Къде е Буда?

Буда е висше състояние на съзнанието, духовна, вътрешна, индивидуална връзка, която носи облекчение на всяка болка.

За някои хора Буда е просто исторически персонаж, мъдър брамин с неспокоен дух, вдъхновител на обществено движение, което издига като ценност познанието и освобождението от страдалческия цикъл на преражданията.

За други Буда е състояние на блаженство, уникален дар, най-извисеният стремеж на търсещия вярващ. За най-отдадените адепти на свещеното Буда е екстаз, полет отвъд щастието, ликуващо единство на бликаща радост, което възниква от дълбокото познаване на нашата божествена същност. Понятието не е свързано с човек от плът и кръв.

Няколко будистки монаси излезли от манастира си, за да посетят един мъдрец, който според предаваните от уста на уста легенди, бил пряк потомък на Сидхарта[1].

Един въпрос ги изпълвал с нетърпение и едновременно ги ентусиазирал. Веднага щом били приети от известния учител, те го попитали това, което ги вълнувало:

— Къде е Буда?

— В манастира, дегизиран и приземен — отвърнал просветеният с бързината на мълния. И с това сложил край на срещата.

Монасите се спогледали мълчаливо с почуда, сякаш изведнъж били разкрили истинска вселенска конспирация.

Изучавали се с поглед внимателно, питайки се безмълвно помежду си, настойчиво…

— Моля ви — казал най-младият, — ако някой от вас е Буда, нека не отрича това повече, искам да знам.

— Може би е Игор, хлебарят, той е изключително мълчалив и странен човек — обадил се друг, с посребрени коси.

— Според мен е градинарят, винаги е усмихнат, а разсъжденията му са толкова красиви и точни — намесил се монахът, който отговарял за библиотеката.

Всъщност оттогава монасите започнали да се отнасят помежду си с голямо уважение, тъй като всеки от тях можело да е самият Буда, под прикритие.

Взаимната почит породила небивала промяна в монашеския живот. Той станал свещен, уникален.

Вярващите, които минавали покрай манастира, усещали духовния климат на братството, сякаш самият Буда живеел там.

Монасите престанали да посещават различни духовни водачи, тъй като сред тях живеел самият Буда.

Историята разказва, че всички, без изключение, се потопили в светлината на така ценното взаимно разбирателство.

Станали част от светлината, възвисили се благодарение на градивната сила на съвършеното съжителство, която се поражда винаги когато е налице изпълнената с уважение чувствителност спрямо другия и себе си.

— Къде е Буда?

В твоя дом, на работното място, в ателието, на всеки ъгъл, прикрит, много чувствителен. Понякога прилича на злосторник или неприятел…

[1] Сидхарта Гаутама Шакиямуни е младият принц, който по-късно се превръща в Буда (Просветления). — Б.пр. ↑

2. По-малките братя

Ако те ни учат на нещо, трябва смирено да ги слушаме.

Има много надменност у нас хората, когато подценяваме нашите домашни любимци, когато се отнасяме към тях сякаш са хаотична енергия, неориентирани импулси, банални примитивни инстинкти, лишени от практически и мисловен проблясък: „Когато кучето се храни, дори стопанинът трябва да стои далеч от него“.

Домашните животни обикновено развиват същите невротични симптоми като своите стопани. Когато преяждат редовно, губят доброто настроение и се разболяват. Когато са завързани, се превръщат в опасни зверове.

От времето на неолита кучето е доброволен роб, първият домашен бозайник.

В гръцката митология го дресира Аполон, ходи на лов с Артемида, верен другар е на Одисей и, е малтретирано от Алкивиад[1], който търсел слава, като го карал да лае с отрязана опашка по пазарите.

На кучето се пада вечната роля на връзка между този свят и владенията на задгробния живот. С лекота общува със същества, невидими за стопаните му.

Добре е да говорим дружелюбно с нашите по-малки братя.

Един приятел лекар ми изпрати, под формата на любезна подкрепа, рецепта с двадесет кучешки съвета с благоприятно, необикновено и профилактично въздействие върху всякакви болести. До такава степен са верни, че клиентите му се разболяват по-рядко и му плащат за това, че са здрави. И така всички са доволни.

Когато по-малките братя ни учат на нещо, трябва смирено да ги слушаме.

„Който иска да опознае гъските… трябва да живее с гъските.“ Лоренц[2] прекарвал дните си, накиснат в някое езеро, за да изучава смирено поведението на привързаност при тези птици. Без самият той да умее да лети, учел дивите осиротели пиленца да летят, като го имитират.

Ако искате да научите от кучетата чудното изкуство как да плавате успешно през живота, следвайте с весело настроение тези здравословни съвети:

• Никога не пропускайте удобен случай да излезете на разходка.

• Почувствайте как свежият въздух и вятърът докосват лицето ви, ей така, просто за удоволствие.

• Ако към вас се приближава някой, когото обичате, изтичайте да го поздравите.

• Когато се налага, бъдете послушен.

• Когато другите навлизат в територията ви, покажете им, че забелязвате това.

• Винаги когато имате възможност, изкарайте една следобедна дрямка и хубаво се протегнете, след като се събудите.

• Скачайте и играйте всеки ден.

• Тичайте с желание и ентусиазъм и спрете, когато вече сте доволен.

• Бъдете предан, винаги.

• Никога не се опитвайте да бъдете това, което не сте.

• Ако това, което искате, е заровено в земята, копайте, докато го намерите.

• Когато някой има лош ден, седнете тихо до него и мило се опитайте да го зарадвате.

• Оставете някой да ви погали.

• Недейте да хапете, когато дори едно изръмжаване може да разреши проблемите.

• Когато времето е хубаво, лягайте по гръб в тревата.

• В горещите дни пийте много вода и си почивайте под някое кичесто дърво.

• Когато сте щастлив, танцувайте и раздвижете цялото си тяло.

• Независимо колко пъти ви смъмрят, не поемайте вина, която нямате, и недейте да се чувствате зле… Веднага изтичайте обратно при приятелите си.

• Радвайте се на обикновеното удоволствие от една разходка.

• И накрая, наслаждавайте се на своя кучешки живот.

Някои приятели казаха, че тези съвети с неизвестен автор всъщност идват от Кан[3]. Не вярвам. По-скоро съм склонен да си мисля, че са написани от един опитен датски лекар, несъмнено някой датски дог[4].

В заключение, едно проучване, наскоро публикувано в „Британското списание по психология“[5], доказва, че самият факт, че човек води със себе си куче, му позволява да се заговаря много по-лесно, отколкото ако се разхожда сам. Внимание, чувствителни и самотни господа и дами.

[1] Алкивиад — атински държавник, оратор и пълководец. — Б.пр. ↑

[2] Конрад Лоренц (1903–1989) — австрийски етолог. Получава Нобелова награда за медицина през 1973 г. за изследванията си върху индивидуалното и социалното поведение на животните. — Б.пр. ↑

[3] Името на града се произнася като испанската дума can — куче, игра на думи. — Б.пр. ↑

[4] Gran Danés (исп.) — велик датчанин и порода кучета „датски дог“, игра на думи. — Б.пр. ↑

[5] The British Journal of Psychology. — Б.пр. ↑

3. Осъзнаване

Осъзнаването не е често явление.

Необходимо ни е време да разберем какво точно се случва вътре в нас. Много пъти така и не успяваме да открием това въпреки непосредствената близост на фактите и множеството предупреждения, които щедро ни предоставя животът.

В разнообразни версии и на различни езици се разказва как отдавна някъде далече един селянин, неговото магаре и кученцето му вървели бавно по някаква прашна улица. Обичали се като добри приятели.

След като ходили дълго време, човекът осъзнал, че те всъщност са загинали в инцидент и че вече не бродели по родните земи.

Мъртвите също не осъзнават веднага новото измерение, в което се намират.

Всъщност всички те — селянинът, магарето и кучето — усещали умората от дългия преход нагоре по склона и били жадни. Продължавали да чувстват отчайваща нужда от вода.

Съдбата повелила на един светъл завой да се изправят пред великолепна мраморна порта, зад която се виждал извор с бликаща прозрачна студена вода.

Селянинът се обърнал към пазача на входа и с пресъхнала уста казал:

— Какво прекрасно място! Къде сме, приятелю?

— Това е Небето — отвърнал той.

— Виж ти, късмет! — възкликнал пътникът и добавил: — Много сме жадни… може ли да влезем?

— Вие можете да влезете и да пиете колкото искате — обяснил пазачът и посочил извора.

— Магарето и кучето ми също имат нужда от вода — рекъл селянинът.

— Много съжалявам. Тук не е позволено да влизат животни — заключил пазачът.

Човекът се почувствал много зле, изпитвал силна жажда. Обаче осъзнал, че не можел да изостави приятелите си. Не можел да се спаси сам, а да остави спътниците си на произвола на съдбата. Не утолил жаждата си и продължили напред заедно.

С болезнено чувство на жажда, умора и обида скоро стигнали до някакво ново място.

Там вратата била полуотворена и зад нея се виждала сенчеста пътека с бордюр от цветя покрай нея.

Един мъж се бил излегнал и дремел с нахлупена над очите шапка…

— Добър ден — поздравил пътникът. — Много сме жадни, магарето, кучето и аз. Идваме от далече…

— Добър ден — отвърнал любезно странният човек, като разгърнал куртката си. — Между онези камъни има един извор, водата е чудесна и можете да пиете на воля.

Тримата утолили жаждата си…

На тръгване, селянинът благодарил:

— Сполай ти. Толкова добре се чувстваме, сякаш сме у дома!

— Няма защо… Елате пак, когато искате.

— Между другото, как се казва това място?

— Небе.

— Небе? Но пазачът на мраморната порта ми каза същото.

— Не, приятелю, това е бил Адът.

Пътникът се стъписал. Започнал да осъзнава, че му се случвали твърде необичайни за един обикновен човек неща. Замислил се, че трябва да приеме новото си положение. Едва събрал сили да заключи:

— Ами тогава тази невярна информация вероятно създава сериозни проблеми на посетителите и ужасно объркване.

— Тъкмо обратното — усмихнал се пазителят. — Адът ни прави голяма услуга. Там остават онези, които са способни да изоставят приятелите си, за да спасят себе си.

Селянинът, магарето и кучето осъзнали величието на Господ.

Никога повече не усетили жажда и още са заедно, като приятели, като истински побратими.

4. Сложни проблеми

В зависимост от възрастта, обстоятелствата, настроението и знанията си всеки се изправя пред житейските конфликти с различна степен на тревожност и късмет. Винаги проблемът, който е на дневен ред, изглежда най-сложен. Времето обаче прави сериозността на всяка трудност относителна.

Една чувствителна душа сподели с мен историята на своя живот:

Казвам се Еустакио, на година и половина съм и не знам какво означава това. Когато залъгалката ми падне между чаршафите или загубя плюшеното си мече, толкова се отчайвам, че започвам да плача и да ритам, за да ми помогнат мама и татко. Колко тъжно! Сложни проблеми!

Здравей! Аз съм Еустакио, на осем години, обожавам да играя футбол. Миналата седмица получих отлична оценка по математика. Нашите ми купиха топка за професионален футбол, бях най-щастливото дете на земята. Всичко беше прекрасно до днес. Топката ми се спука и майка ми каза, че няма да ми купи друга, защото съм немарлив. Колко тъжно! Това вече наистина са сложни проблеми!

Как си? На петнайсет съм и се казвам Еустакио Рохо. Замисляли ли сте се някога кои сте вие? Защо сте се родили? Какво ще е бъдещето ви? Защо сте такива, а не други? Всъщност, съзнавам, че с толкова съмнения животът става по-труден. Колко ми е тъжно! Това вече наистина са сложни проблеми!

Как си? Казвам се Еустакио и ще стана на великите осемнайсет години. Скъсаха ме на четири изпита и мисля, че с мен е свършено, пълен провал, нищо не става от мен. Не искам дори да се замислям как ще реагират родителите ми, когато разберат. И това не е всичко. Най-много ме тревожи едно момиче, с което се запознах наскоро. Струва ми се, че се влюбих, макар че е малко глупава… Не знам какво да правя, какво да кажа, как да действам. Животът нищо не струва! Как ми се иска отново да съм дете, тогава човек няма проблеми! Толкова съм тъжен! Това вече наистина са сложни проблеми!

Как си? Аз съм счетоводител и се казвам Еустакио Рохо. Фирмата, в която работя, не ми плаща достатъчно. Цял живот учих и… това ли получавам в замяна? Не е възможно! С тази задушаваща криза правителството ни натиска надолу все повече и повече. Вече не съм щастлив, както когато бях юноша. Тогава нямах притеснения, нито отговорности. Имах дом, храна, дрехи и всичко беше пред мен… единственото ми задължение беше училището. Подгответе се за бъдещето, защото е пълно със сложни проблеми. Колко тъжно!

Приятно ми е да се запознаем. Аз съм университетски преподавател в икономическия факултет — Еустакио Рохо, глава на семейство. Децата ми са добре, но вече не мога да понасям жена си, тя вече не е онази девойка, с която се запознах преди осемнайсет години. Благословени години! Строиш въздушни замъци, мечтаеш да си милионер, известен… така беше, когато бях в университета и светът беше в краката ми. Сега всичко е различно — животът е труден. Чувствам тъга, защото не е по силите ми да променя света. Това вече наистина са сложни проблеми!

Виж ти! Вече съм дядо! Внукът ми се казва Еустакио, също като мен. Радва се на добро здраве, какъв късмет! Ако и при мен беше така, щях да съм най-щастливият човек на Земята, щях да правя толкова неща, които сега не мога… Щях да се разхождам в парка, под ръка с тази прекрасна жена, с която съм вече петдесет години, щях да играя с внука си на топка, щях да пътувам от време на време с парите, които успях да спестя и които сега се стопяват за лекарства.

Колко жалко, че животът е толкова тъжен и пълен с проблеми!

Какво става? Не знам къде съм! Виждам само една светлина в далечината, на края на пътя. Неотдавна умрях, но всъщност, дори мъртъв, продължавам да съм в съзнание. Късно си дадох сметка, че животът е по-прост. Всъщност бях мъртъв, когато се оплаквах от всичко и смятах, че животът е страдание. Не мога да разбера защо толкова се притеснявах за една глупава дрънкалка или спукана топка. Какво от това, че ме бяха скъсали на четири изпита? Защо толкова се страхувах от тази жена, която после стана моя съпруга и която можах да оценя чак когато остарях? На кого му пука за правителството? Защо се притеснявах за здравето си, просто бях настинал? Най-важното беше… че бях жив! Имах мечти и надежди! Аз самият си наложих най-лошото наказание за едно човешко същество — да не живея живота си. Късно разбрах, че всъщност няма сложни проблеми.

Тайната е да изживяваш момента интензивно, да използваш пълноценно всеки ден и да бъдеш по-щастлив с това, което вече имаш. Да не осъзнаваш силата на чувствата… това вече наистина е сложен проблем!

5. Нямаме я в момента, но ще я получим

В златните дни на юношеския спомен, любител на книгите, както и сега, обичах да се разхождам по булевард „Кориентес“, който тогава не спеше, от Маипу[1], където живеех, до Ла Куева, където в приземен етаж със син портал се помещаваше Теософската библиотека на Буенос Айрес, на успоредната улица „Сармиенто“, номер 2478.

За мен беше истинско удоволствие да се ровя из тези пръснати навсякъде книжарници, с разхвърляни по масите антикварни книги, последен пристан на наследени библиотеки, принудителни продажби от задлъжнели пенсионери и безпарични студенти или крадци на чужди вещи.

За мен това бяха места, магнетични със своя специфичен и проникващ мирис на влага, с характерния безпорядък по лавиците, които криеха възможността за някоя неочаквана ценна находка, трофей, който да увенчае като награда разходката.

По улица „Сармиенто“, на нивото на „Монтевидео“, имаше едно дюкянче, което винаги беше пълно със стари книги. Сякаш беше изградено от тях, купчините започваха още от входа.

Легендарният стопанин се казваше Константино Кало и посрещаше на вратата, изгонен навън от натиска на книгите, лишен от пространство.

Беше слаб, възрастен мъж с червендалесто лице, вероятно от виното. Едното му око беше притворено от хронично възпаление. Говореше тихо.

Книжарницата се казваше „Ла Инкогнита“[2].

Маниерът, с който продаваше и обръщаше внимание на клиентите, беше изключително приятен. След въпроса за някое заглавие господин Константино поглеждаше отчаяно към вътрешността на дюкяна, където планината от книги говореше за невероятна бъркотия, обръщаше приветливото си лице и учтиво отговаряше:

— Нямаме тази книга… но ще я получим. Елате пак в понеделник.

Винаги разкриваше някой нов хоризонт, време, изпълнено с надежда, достатъчно и поверително, за да му позволи да се изкачи сам по печатния склон, да разрови полиците, докато открие ценното заглавие, което със сигурност знаеше, че се крие в лабиринта от целулоза.

Разбира се, той не работеше нито с каталози, нито с компютър. Всичко при него беше памет, интуиция, професионален усет на опитен книжар и най-вече — нюх.

— Господин Константино… имате ли първата книга на Варгас Вила[3], едно подвързано издание?

— Нямаме я… но ще я получим. Елате пак в понеделник — отвръщаше той с убедеността на оракул.

Повтаряше една и съща фраза, без да се притеснява, сякаш някаква гигантска дистрибуторска фирма поддържаше търговията му или цяла армия ангели му помагаше да търси на зазоряване невъзможното.

Също така не си записваше никоя поръчка.

Сякаш някакъв уникален мнемоничен регистър в главата му записваше с шаблон поръчката. И в понеделник книгата беше там, макар че понякога читателят липсваше.

Друг път, по изключение, тъжно промълвяваше своя автоматичен отговор:

— В момента е изчерпана. Заповядайте пак, защото е възможно да получим някой екземпляр.

Всички книги, които успяваше да изрови и продаде, имаха от вътрешната страна червен печат — КНИЖАРНИЦА „ЛА ИНКОГНИТА“ на Константино Кало.

Много пъти самият аз прилагам формулата на господин Константино във връзка с някои въпроси:

— Енрике, имаш ли някаква приказка за амазонките?

Тогава се сещам за многобройните анекдоти под общо заглавие „Афродита“, за които си спомням или предполагам, че си спомнят моите приятели, замислям се и отвръщам уверено:

— Нямаме я… но ще я получим.

Така зараждаш взаимни надежди. Много по-щедро, отколкото ако кажеш сухо „не“.

Затова преоткривам сега „Ла Инкогнита“ като ценна история за чувствителни хора.

[1] Град в провинция Буенос Айрес, Аржентина. — Б.пр. ↑

[2] Скритата. — Б.пр. ↑

[3] Хосе Мария Варгас Вила — колумбийски писател. — Б.пр. ↑

6. Червеният слон

В една красива северна страна живее щастливо мъдър и богат продавач, с когото се запознах, когато бях млад.

От стратегически съображения, търговски и данъчни, не рекламира много дейността си, но продажбите му са невероятни.

Предлага по специфичен директен начин най-странния от своите продукти, един изключителен, желан от всички артикул — флаконче с вода, която, след като се разклати бавно в продължение на една минута, се превръща в чисто злато.

Този добър човек няма проблеми, свързани със суровината по тази щедра и противоречива планета, която, въпреки че се казва Земя, има по-голяма площ, заета от вода.

Това е продавач, който никога не е получил нито едно оплакване от напористите си клиенти.

След като договори сделката, опакова скъпоценния продукт, вземе парите в брой и го връчи на клиента, завършва със следното предупреждение:

— Има нещо, което никога не трябва да забравяте — за да проработи успешно експериментът, докато разклащате продукта, не трябва да мислите за червения слон. В противен случай веднага прекратете алхимията и изчакайте някой по-подходящ момент.

Внимателните купувачи опитвали неведнъж да получат желаното чисто злато, но постоянно, неуморно червеният слон се появявал на сцената на съзнанието им.

Кои са червените слонове, които пречат да се осъществи едно намерение, една мечта или едно начинание?

Как се наричат страховете нашественици, които с присъствието си унищожават нашите надежди?

Водата, която се превръща в чисто злато, разчита на доверието. Опитите й за изобилие се изпаряват в страха.

Само едно уверено в себе си съзнание може да отвърне на новото с ново. Иначе призовава стадото червени слонове, които от деца наследяваме от нашите предци и които помрачават със страх необикновените възможности на нашата чувствителност.

7. Ако не опиташ, никога няма да разбереш

Попитали наскоро Бил Гейтс дали не усеща заплаха за своята империя от страна на осъществилите се наскоро обединения на огромни конкурентни компании.

Той отвърнал спокойно:

— Никак. По-скоро се опасявам да не би четирима ентусиазирани младежи с творчески способности да решат да се затворят в някой гараж, за да измислят нещо ново в света на информатиката.

Хенри Форд обичал да казва, че когато човек намира работата си за много интересна, тя никога няма да му тежи, а ако концентрира цялата си енергия в нея, със сигурност ще постигне успех. Разказвал, че най-значимото събитие в детството му било, когато за първи път видял локомотив на осем мили от Детройт.

Бях с баща ми. Спомням си локомотива, сякаш съм го видял вчера — беше първото превозно средство с различна от животинската тяга, което виждах през живота си.

Преди баща ми да разбере какво се каня да направя, скочих от двуколката и се заговорих с механика. Онази нощ не можах да мигна, впечатлен от пъхтящото чудовище. Срещата ми с тази машина ме насочи към автомобилите.

И от момента, в който я видях (на дванадесет години), исках вече само едно — да изобретя машина, която да се придвижва по пътищата.

Идеята да създаде такава независима машина го преследвала непрестанно.

От възникването на идеята до конкретното и осъществяване има дълъг път, изпълнен с трудности. Там повечето хора се поддават на страха и потъват в бездействие.

Нещата около нас, на които се възхищаваме, първо са били нечия мечта.

Умението целеустремено да мечтаем, ентусиазмът, стремежът да доведем до успешен край нашите планове, са тайните условия за смелостта и волята, които се съдържат във всяко важно дело.

Понякога е полезно да преосмислям силата на нашите мечти, вместо да се оплакваме от възпрепятстващите обстоятелства.

Всички творби на световното изкуство и литература, на които се възхищаваме, са създадени от бедни хора и в най-мизерни условия.

Във всяка епоха е имало обстоятелства, които са затруднявали прогреса. Въпреки това някои личности не са престанали да мечтаят и изобретяват, може би, за да се спасят от ограниченията на обществото, и във всички случаи са били обект на яростна критика и наказания. Всичко, което приемаме за естествено, някога е било необичайно.

Някой може да си помисли, че нещата, които ни заобикалят, винаги са съществували — „Виж, дядо, защо е трябвало Сан Мартин[1] и войската му да прекосяват на коне планината, щом има самолети!..“

Доскоро родителите и съседите казвали за Бил Гейтс: „Какво ли прави затворен в гаража?“

Когато решил да изпробва първия си автомобил, на Хенри Форд се наложило да събори стената на къщата си, за да може да го изкара на улицата. Не бил обърнал внимание, че вратата е твърде тясна.

Никой не може да предвиди всичко. Ако не опиташ обаче, никога няма да разбереш.

[1] Хосе де Сан Мартин (1778–1850) — аржентински генерал. — Б.пр. ↑

8. Пириа

Родил се в Монтевидео на 21 август 1847 г. Родителите му били от Генуа. Кръстили го Фернандо Хуан Сантяго Франсиско Мария Пириа Гроси.

Дядо му бил морски офицер. Командвал фрегатата „Консепсион“, която пътувала по Рио де ла Плата от 1810 г. Баща му също бил морски офицер. Пътувал до Монтевидео на кораба „Франсиско Хосе“, преди да се установи за постоянно в Уругвай.

Франсиско Пириа, подобно на своите предшественици, решил да стане аргонавт, но в умението да плава в морето на живота.

Насочил се към търговията с недвижими имоти, купувал и продавал земи, като истински мечтател, бленуващ да прослави фамилията си с гръцки корен, който означава „огън“, и като типичен Лъв, заразил с мечтите си и други хора.

На четиридесет и пет години създал и заселил град Пириаполис[1]. Бил убеден, че проектът му е много перспективен предвид уникалното съчетание от море, планина, гора, пристанище и истинско гостоприемство.

От Пан де Асукар[2] до морето засадил кестени, тютюн, лозя, маслини, борове и всякакви други дървета. Така възпрепятствал настъплението на дюните в хектарите земя, които имал. За това си начинание получил парична награда от министерство на животновъдството и земеделието. Вложил я в построяването на обществено училище, което функционира до ден-днешен.

През 1897 г. построил свой собствен дом, който в момента е музей, известен като Замъка Пириа. Великолепна постройка сред палмите, декорирана с езотерични символи — магнетични, хармонични.

Лангустите обаче опустошили насажденията му.

Като символ на надеждата издигнал статуя на Христос между замъка и хълма Дел Торо. През 1904 г. открил официално първия грандхотел „Пириаполис“, който днес функционира като почивна база за ученици от началното училище.

Прокарал железница от Пан де Асукар до балнеоложкия комплекс, с маршрут покрай пристанището и крайбрежния булевард, с нея се разхождали туристите и се транспортирал гранитът за строежите.

Живописната железница вече я няма, старите стоманени релси днес спят дълбоко под асфалта. Останали са свидетелите на нейното очарователно потракване — величествената мраморна Венера, разпръскващият минерална вода фонтан Дел Торо, изграден от три тона бронз, естественият планински водопад, все още строящата се църква на Трийсет и седма улица и спомените на старите жители на Пириаполис.

Пириа бил обичан, страхували се от него и го мразели, както става с всеки предприемчив човек с невероятни търговски умения. Неговият колонизаторски ентусиазъм пораждал у себеподобните му пирексия — повишена телесна температура.

През 1920 г. започнал да строи бъдещия „Аржентински хотел“, който отворил врати за гости през 1930 г. Това е най-значимата сграда в Южна Америка, с капацитет за настаняване на осемстотин туристи. Построен изцяло от камък, в стила на старите италиански дворци, с внушителна бална зала, из която се носели мелодиите на Хавиер Кугат[3], Д’Ариенсо[4] и други музиканти; с невероятни витражи и колони; оборудван с европейски сервизи и мебели, които се оценяват високо и в днешните модерни времена; със здравен център и топли басейни, удоволствия, които привличат множество посетители от Аржентина и Уругвай.

В „Аржентинския хотел“ в Пириаполис обичам да провеждам със заинтересованите туристи семинари по креативност, за да стимулирам чрез разказване и съчиняване на приказки както тяхното въображение, така и уменията да общуват в група. В измислените истории винаги присъства духът на находчивия Пириа.

На младини този изключителен уругваец успявал с помощта на един млад мулат да събере множество клиенти в своя офис за търговия с недвижими имоти. От девет часа сутринта, докато паднела нощта, мулатът свирел на кларнет по улиците на Монтевидео и непрекъснато се провиквал с мощен глас: „Пириа продава!“

Пириа починал отдавна, през 1933 г. Сега нещата са различни в умението да се плава в морето на живота и макар че легендите за него са безброй, никой не си спомня книгата му „Дремещият уругваец“.

Ако сега прозвучи кларнетът на онзи негър, специалист по „маркетинг“, всичките творения на Пириа в Пириаполис ще извикат в един глас, с енергията, която той им е вдъхнал: „Пириа е жив!“

[1] Град в Уругвай. — Б.пр. ↑

[2] Град в Уругвай, наречен на едноименен хълм, който се издига до него. — Б.пр. ↑

[3] Хавиер Кугат (1900–1990) — американски певец с испански произход. — Б.пр. ↑

[4] Хуан Д’Ариенсо (1900–1976) — аржентински музикант. — Б.пр. ↑

9. Избор

Когато забележим ясно опасността, започваме да действаме. Ако сме объркани, обикновено не правим нищо, колебаем се, опитваме се да избегнем решението. Но редовното отлагане също е житейски избор.

Действията винаги са свързани със сравнително устойчиви мисловни модели, чрез които повтаряме един и същи стил, когато трябва да направим избор.

Народната мъдрост гласи, че ако човек е от преуспяващия тип, когато допусне някаква грешка, си я признава.

Обратното, в подобна ситуация неудачникът се извинява с категоричното: „Не съм виновен“.

Преуспяващият работи здраво и винаги има повече свободно време. Неудачникът е твърде зает, за да се погрижи за важните и необходими неща.

Преуспяващият се изправя срещу проблема, който го притеснява, и го преодолява, активен е. Неудачникът постоянно заобикаля трудностите, небрежен е.

Първият се обвързва с целта, съсредоточава силите си в нея. Вторият само обещава, не полага усилия да постигне нещо, а говори за неосъществените си намерения.

Преуспяващият обикновено казва: „Постигнах успех, но не колкото ми се иска“, докато неудачникът заявява: „Не съм се провалил, колкото други хора“.

Преуспяващият слуша, разбира и отговаря с готовност. Неудачникът чака да дойде неговия ред да говори и не коментира онова, което казват другите.

Преуспяващият уважава хората, които го превъзхождат, и се опитва да се учи от тях. Неудачникът изпитва неприязън към тях и по всякакъв начин се опитва да открие някои техни несъвършенства, за да ги дискредитира.

Преуспяващият се чувства отговорен не само за работата си, но и за всички житейски взаимоотношения. Неудачникът се свива в защитна позиция: „Аз само си върша работата!“

Преуспяващият посочва: „Сигурно има и по-добър начин да се направи това“. Неудачникът уверява: „Това е най-добрият начин. Няма по-добър“.

При толкова възможности за избор ми хрумва един въпрос: какво се опитваме да спечелим и какво можем да загубим?

Отговорът се крие в разсъжденията на всеки читател.

Може би е полезно да добавя, че преуспяващият би споделил това послание със своите приятели.

Неудачникът обаче би запазил тази приказка за себе си. Не би я обсъждал с никого, за да не я загуби. Той не учи своята чувствителност да се радва на споделянето. Не трепти от енергия.

10. Умението да избираш

Живеем във време на постоянни политически избори. За някои това е израз на решителна гражданска позиция, за други е рутина или пък външно задължение, с което е необходимо да се съобразят.

Изборите понякога пораждат разочарования, друг път радост и винаги чувството за хазартен свят, където всички предварителни изчисления и най-точните прогнози остават някъде далече както от реалността, така и от мечтите.

Нека разгледаме един пример — става въпрос за избора на световен лидер и от твоя вот зависи кой ще бъде той. Тримата кандидати са следните:

Кандидат А:

Свързват името му с корумпирани политици и се знае, че често се допитва до астролози. Имал е две любовници. Пуши цигара след цигара и пие от осем до десет мартинита на ден.

Кандидат Б:

Два пъти го уволняват от работа, спи до късно, в университета е пушил опиум и изпива по четвърт бутилка уиски на вечер.

Кандидат В:

Награден с орден за участието си във войната. Вегетарианец, не пуши, пие от време на време по някоя бира и не е имал извънбрачни връзки.

Кого би избрал? Отговорът на загадката е изненадващ:

Кандидат А е Франклин Д. Рузвелт.

Кандидат Б е Уинстън Чърчил.

Кандидат В е Адолф Хитлер.

Може би е добре да се разгледат други житейски възможности за избор.

Приписват на Майка Тереза от Калкута следните лесни съвети за добър избор:

Хората са ирационални, непоследователни и егоисти.

Обичай ги! Въпреки това.

Ако вършиш добро, ще те обвинят, че имаш нечисти и недостойни цели.

Прави добро! Въпреки това.

Доброто, което правиш днес, ще бъде забравено утре.

Прави добро! Въпреки това.

Откритостта и честността те правят уязвим.

Бъди открит и честен! Въпреки това.

Това, което си създавал с години, може да бъде унищожено за един ден.

Създавай! Въпреки това.

Даваш на света най-доброто от себе си и независимо от това ще те накажат.

Давай на света най-доброто от себе си! Въпреки това.

По-добре е да имаш мъничка перла, отколкото красива кутийка, лична усмивка, отколкото хубава снимка.

Трябва да умееш да правиш избор. Да избираш с чувствителност.

11. Най-великото дело в живота

За някои хора най-трудната професия в живота е бащинството. Марио Бунге[1] развива тази идея в своя скорошна статия. Посочва как някои успешни професионалисти са се оказали впоследствие далеч не толкова примерни родители по отношение на основните аспекти на съвместния живот и грижата за семейството.

Възможно е да откриеш най-великото дело в живота в друга реализация, много лична, непреходна, независимо дали е свързана с деца. В общи линии никой не си представя, че един ден ще остарее и ще зависи от другите. Докато човек е млад, рядко се замисля, че някога може да загуби възможности и умения.

Когато му дойде времето обаче и ако получим дара на дълголетието, за всички нас ще настъпи моментът на деградацията, на физическите ограничения, а понякога включително и на мърморенето.

Затова са изпълнени с мъдрост наблюденията на отец Фернандо Г. Гутиерес, който от гледна точка на религията споделя: „Запознах се в Япония с един немски мисионер в разцвета на силите си, който молеше Господ да го дари с най-великото дело в живота — умението да остаряваме“.

Когато вече станал ректор на един голям университет в Токио и след това енорийски свещеник на най-голямата католическа църква в японската столица, написал тези съвети, открити след смъртта му:

Кое е най-великото дело в живота? Да остарееш с весело сърце, да си почиваш, когато трябва да се работи, да изпитваш надежда, когато си изкушен от отчаянието, да живееш спокоен и смирен, носейки собствения си кръст.

Не завиждайте на младите, когато ги виждате да следват Божия път, изпълнени със сили.

Вместо да работите за хората, кротко се оставете другите да се грижат за вас.

Когато вече нямате сили и не можете да бъдете в помощ на другите, продължавайте да сте учтиви и мили.

Помогнете на остарялото си сърце да заблести отново, за да отиде в истинския си дом.

Разкачвайте една по една веригите, които ви свързват с този свят. Това наистина е работа за велики хора.

Когато не можете да продължите, приемете това смирено. Това е най-доброто, което можем да направим и което Господ е отредил за нас накрая.

Това е молитвата — когато ръцете не могат вече да правят нищо, могат поне да се сключат в молитва.

И когато всичко вече е приключило, в смъртния час ще се чуе: „Ела, приятелю, аз никога няма да те изоставя!“

Така си заслужава човек да остарее. Така зрелите години са пълноценни, без онази безполезна празнота, възникваща при хората, които не умеят да остаряват.

Този мисионер се помолил за това навреме и накрая завършил най-великото дело в живота си.

Хората остаряват постепенно, по начина, по който са живели.

Където е имало огън, остава гореща пепел.

Най-великото дело продължава да се състои, както посочва известният стих, в това „да живееш така, че да продължиш да си жив и след смъртта“.

Чувствителното сърце допринася за това.

[1] Марио Бунге (роден 1919 г.) — аржентински физик и философ. — Б.пр. ↑

12. Говори кратко

Много често това е сбогуване с надежда за нова среща, кратък учтив поздрав, опит за абстрактно общуване с ограничена отговорност. В други случаи надгробните надписи са обобщение на един живот, отпечатан в спомена, ориентираща гробищна хроника, покана за склонния към размисъл читател да се възползва от възможностите, които предоставя пред него изключителният факт, че е жив.

Може би е добре да си припомним някои надгробни послания, източници на ново вдъхновение:

Тук почива поетът Висенте Уидобро[1].

Отворете гроба му — под него се вижда морето.

Нищо не донесохме със себе си, нищо не отнасяме, нищо не губим.

(Монти Пайтън, в „Животът на Браян“[2])

Тук е Молиер, кралят на актьорите.

Сега играе ролята на мъртвец.

И всъщност се справя много добре.

В едно английско гробище на разрушен от бомбардировките безименен гроб било открито следното предупреждение:

Дори цялата тъмнина на света

не може да загаси светлината

на една малка свещичка.

Някои надгробни надписи са съхранили хумора и иронията като безсмъртни универсални ценности:

Здравейте!

(Учтивостта преди всичко.)

Тук почива Милко Джоунс и там, и тук, и там…

Милко се беше посветил от години,

наред с други неща,

на събирането на оригинални

надгробни послания.

Ще умрат онези, които никога не изненадаха неясното блуждаене на тази налудна страст.

На гроба на Нютон в Уестминстърското абатство може да бъде прочетена създадената от него формула на бинома (a+b)n =

Тук почива сър Исак Нютон, рицар, който с почти неземна сила на ума е разкрил пръв, като блестящ математик, движенията и орбитите на планетите, траекториите на кометите, приливите и отливите на океана.

Изследвал е задълбочено различното пречупване на светлината и свойствата на цветовете, които се получават вследствие от това.

Трудолюбив, проницателен и предан тълкувател на природата, древността и свещените книги, той защитавал в своята философия славата на Всевишния и демонстрирал със своя начин на живот колко разбираеми всъщност са принципите на Евангелието.

Бъдете благодарни, смъртни люде, на човека, който е живял толкова възвишено, като апотеоз на човешката раса.

Роден на 25 декември 1642 г., умира на 20 март 1727 г.

Говори се, че над тленните останки на Архимед (287–212 пр.н.е.) единствен епитаф била гравюрата на една сфера, вписана в цилиндър, по подобие на известната му демонстрация.

Мъдреците на хасидизма[3] разказват за един човек, който бил толкова добър, честен и скромен, че оставил след себе си света точно такъв, какъвто го бил заварил. Не го усложнил допълнително с илюзиите си от последния час.

На своята надгробна плоча Бенджамин Франклин (1706–1790) заявил, че ще бъде преиздаден с корекции, в духа на своите вярвания за прераждането.

Нале Рохло[4] посочва:

Не пишете на надгробната ми плоча моето име,

нито датите на моя живот,

нито благочестива фраза за спасение

на литературната ми памет.

Да не се усложняват чуждите думи

с объркването, създадено от моите.

Времето да заличи и тишината да отмие

несигурния свят, който живееше

в моя глас.

Ако съществува Господ, който ме обича,

както предполагам, аз,

който толкова много съм лъгал от незнание,

искам да очаквам вечността,

спящ под безсловесен мрамор.

А при друг случай пише епитаф за един поет:

Не му липсваха извинения,

за да бъде беден и смел.

Умееше да живее ясно.

Обичам любовта му към музите.

Почива тук така, както и живя —

в достойна самота.

Славата му се събира в една роза,

която никой не му донесе.

Вече има надгробни послания и на Луната.

Изглежда, че на човека от XXI век не му е достатъчно пространството нито да живее, нито да умре.

[1] Висенте Уидобро (1893–1948) — чилийски поет. — Б.пр. ↑

[2] „Животът на Браян“ — комедия от 1979 г., написана, режисирана и изиграна от Монти Пайтън — група британски комедианти. — Б.пр. ↑

[3] Хасидизъм — течение в юдаизма. — Б.пр. ↑

[4] Конрадо Нале Рохло (1898–1971) — аржентински писател, журналист, сценарист и хуморист. — Б.пр. ↑

13. Да бъдеш до някого

Просто да си там, да бъдеш до този, който има нужда от теб.

Не е задължително да говориш или да правиш нещо специално.

Важното е да предадеш на другия посланието, че си съпричастен към радостта или мъката, която преживява обичаният човек.

Ценното е винаги да се уважава желанието, изказано или мълчаливо, скрито или видимо, за компания или за самота.

Да бъдеш до някого означава да усетиш интуитивно, че нещо му липсва; означава да се грижиш, да защитаваш, без да пречиш или нараняваш.

Това е задача на приятелите, на любимите хора, на онези, които се поддържат взаимно, съпреживявайки чувствата на другия.

Това е вярна служба, в която често постигат успех нашите домашни любимци: кучета, котки или канарчета.

Това е контакт, свързан по-скоро с невидимите чувства, отколкото с осезаемата физическа близост.

Можеш да бъдеш до някого, но отделен с преграда. Също така е възможно да сте свързани, въпреки разстоянието, с близостта на сърцата. Чувствата преминават през границите, създадени от търговията и политиката.

Да бъдеш до някого не е стена, а мост, връзка на душите.

Има стъклени стени, невидими, които не позволяват единение на чувствата, а задушават щедрата и спонтанна поява на състраданието.

Има близост, която потиска и отчуждава много повече от самотата.

„А какво да му кажа?“, попитал един човек, притеснен за собствените си емоции, породени от страданието на негов познат.

„Не казвай нищо, абсолютно нищо“, отвърнала чувствителността.

Важното е да си там в точния момент. Може би няма нищо по-хубаво от красноречието на мълчанието.

При определени обстоятелства единственото, което постигат думите, е да няма комуникация.

„Замълчи, моля те, искам да съм с теб“, рекъл поетът, който имал нужда от човек до себе си.

Целта на тази книга е да открие възможности за съзидателни срещи. Да породи стимули за размисъл у разсъждаващия читател. Да подеме диалог за духовно извисяване, ненатрапчив, който да позволи на читателя да чува естествения ритъм на живота и да бъде до някого в неговите непредвидени действия с хармония, интелигентност и чувствителност.

14. Оригиналността е красива

Всеки човек е уникален. Няма еднакви хора, както не се повтарят едни и същи детелини. Разнообразието е естествено, позитивно и прави човечеството и живота красиви.

Някои различия, като цвят на кожата, на очите, на косите или на физиката, са свързани с генетичното наследство, т.е. с особеностите, предадени от родителите, които определят голямото разнообразие от черти, които индивидът ще развие или няма да развие, в зависимост от средата, в която се попадне.

В същото време културата поставя върху всеки личен живот своя специфичен отпечатък, като създава био-психо-културно единство, оригинален израз на това, което сме, модел, който се ражда и изчезва с всеки един от нас, за радост на Вселената.

Човекът има три измерения:

— Универсално: всички хора са еднакви. (Хората са смъртни.)

— Общо: някои хора са като други хора. (Някои говорят испански.)

— Индивидуално: всеки човек е уникален. (Има само един Бетовен.)

Разнообразието е основно за нас, затова е важно да го подчертаем. Много ценна е интердисциплинарната работа на биолози, антрополози и психолози, за да могат да интегрират в едно изучаването на трите измерения на човека.

Кафето идва от Мока, Арабия, негов откривател е дервишът[1] Шейках Абу ел Хасан Садхили. Какаото произхожда от Мексико, доматите и картофите от Андите, сладоледът и фидето от Китай, босилекът от Индия. Наблюдателният сътрапезник прави околосветско пътешествие, докато се наслаждава на добре сервираната маса.

Разнообразието е привлекателно.

През 1992 г. във Франция била построена Универсалната академия на културите по идея на Ели Визел[2].

Наскоро създадоха негов уебсайт в интернет, в който се предлага онлайн наръчник за уважението към оригиналността, с автори Фурио Коломбо, Умберто Еко и Жак льо Голф[3] (www.academie-universelle.asso.fr), което навява на мисълта, че интернет невинаги се опитва да уеднакви или потисне индивидуалността, а понякога я поощрява и укрепва.

Затова публикувах „Приказки за подарък на оригинални хора“, която беше изключително добре приета.

Това е сборник от майсторски подбрани истории, които се харесват на всички нас, без изключение: дали има някой, който не е оригинален или който все още не е открил, че неговият живот е уникална приказка?

Става въпрос просто да приемем това, което сме: уникални и неповторими, чудно красиви, като неизчерпаемото разнообразие на самия живот.

Оригиналността е красива. Също толкова, колкото и чувствителността.

[1] Дервиш — член на суфитска религиозна група. — Б.пр. ↑

[2] Ели Визел (роден 1928 г.) — писател и общественик с унгарско-еврейски корени. — Б.пр. ↑

[3] Фурио Коломбо (роден 1931 г.) — италиански журналист, писател и политик; Умберто Еко (роден 1932 г.) — италиански писател, философ семиотик и медиевист, най-известен със своите романи и есета; Жак льо Голф (роден 1924 г.) — френски историк медиевист. — Б.пр. ↑

15. Да не липсва братската прегръдка

Има хора, които твърдят, че обичат силно, но потискат любимия, не показват любовта си. Други не са влюбени, но раздават любов, закрила, уважение, загриженост.

Някога, на едно събрание, животните решили да прекратят всички форми на агресия и насилие в животинския свят на планетата.

Най-ентусиазирана била мечката, която викала убедено: „Да не липсва братската прегръдка, братя; топла, сближаваща прегръдка…“ Малко живи същества са оцелели след сърдечността на мечката — притежателка на може би най-мощните бицепси. Всъщност ласките й са толкова груби, че смазват онзи, към когото са отправени, какъвто беше случаят с нещастния персонаж от книгата на Стайнбек „За мишките и хората“.

Сред политиците също изобилстват примери за смъртоносна сърдечност. Една реч може да нарани повече от физически удар. Обидната дума, недоверчивият коментар, клеветата са способни да разрушат реалността с жестокост въпреки изказаното намерение: „Не искам да обиждам никого“ или „С цялото уважение, което изпитвам към вас, чувствам граждански дълг да обявя публично, че…“

Насаме не би трябвало да се споделя нещо, което не може да бъде заявено публично, нито пък да се говори пред другите това, което да не може да бъде потвърдено на четири очи.

Преди думата да бъде изречена, тя трябва да е загубила способността си да наранява.

В културата на организирано насилие, в която живеем, липсата на обида изглежда като утопична претенция.

И все пак нараняването е лош занаят. Трябва да се пазим от силата на нашите думи.

Имало едно време един жаден лъв, който не можел да се приближи до езерото, за да пие вода. Всеки път, когато отивал там, във водата се появявал друг лъв, който заставал насреща му. Ако се втренчел в него, събратът му правел същото, с не по-малка свирепост. Когато жаждата нараснала прекомерно, до болка, величественият крал на джунглата се запътил към езерото, готов за най-лошото, изгледал заплашително своя съперник в спокойните води и потопил главата си… Опасността изчезнала в момента, в който се предал, силната жажда била щедро утолена.

Никога не разбрал, че се е борил със самия себе си. За щастие, жаждата е по-силна от страха.

Нека не липсва братската прегръдка, но това не бива да означава да нараниш приятеля от позицията на недоверието на собствената си несигурност. Не бъди нито мечка, нито анаконда.

Ако обичаш, показвай любовта си внимателно. С нежност и чувствителност.

16. Силата на общуването

Постигнатото пълноценно общуване е интензивен контакт между говорещия и слушателя. Когато това се случи, посланието е устойчиво във времето, въпреки че казаното не се помни точно и изцяло.

Такова общуване поддържа магията на диалога, като свързва с удоволствие силата на емоцията и нейното съдържание, ценни и неразделни.

По една радиостанция в Сейнт Луис, Мисури, всяка сутрин, от тридесет и две години насам, звучи в рамките на две минути гласът на Рикардо Еванс, обичан коментатор, който получава постоянно поздравителни картички, приветствия и въпроси. Безспорно това е най-популярната радиопрограма. И най-кратката.

Малцина знаят обаче, че Рикардо Еванс е починал преди двадесет и шест години и всекидневното общуване с него се е превърнало в необходимост за радиослушателите, като обичайната закуска.

Много пъти радиостанцията организирала допитване, за да разбере дали да продължи да поддържа в ефир или да прекрати сутрешната програма. Отговорът бил винаги един и същ, категоричен: Да продължи!.. Еванс бил много популярен приживе и по специална молба на директора на станцията, за която работел години наред, записал няколко послания от по две минути, за да се използват, когато се наложи.

Така записал 1900 коментара, достатъчни за седем години всекидневни емисии.

Със сигурност Рикардо Еванс не си е и представял приживе успеха на своето присъствие, защитено от верни радиослушатели, привлечени от магнита на радиокомуникацията.

17. А.М.Н.

В един посещаван пристанищен ресторант работеше възрастен келнер — бърз, учтив, общителен, който преди да предаде сметката на клиентите, пишеше: „А.М.Н.“ и добавяше някаква дребна сума. Включваше я към консумацията и закръгляше сметката.

Многобройните посетители плащаха с готовност и си тръгваха доволни от мястото и обслужването, без да коментират повече.

Веднъж, преди да платя, попитах сръчния келнер какво означава съкращението А.М.Н.

Той се усмихна съучастнически и любезно поясни:

— Ако мине номерът… господине.

Знаете ли защо приключвам тук?

А.М.Н.

18. Грехът тъга

Известни са повече от хиляда добре дефинирани гряха.

Един от тях е тъгата, липсата на цвят в душата.

Призмата превръща светлината в дъга, със седем основни цвята. Понякога обаче окото възприема само черното или неговата противоположност — бялото, липсата на цвят.

Тъгата има очевидни признаци: прекалената употреба на стимуланти; задължителното пийване с колеги след края на работния ден; подарената допълнителна чашка; угрижените лица на онези, които търсят работа или работят.

Все по-очевидно черното и сивите нюанси започват да преобладават в облеклото. Онези, които се стремят към ръководни позиции, се обличат в черно като началниците си и се движат превзето из центъра на града. Младежите излизат на разходка в тъмни дрехи, якета и ботуши, с подчертано вампирско излъчване.

Писателите, последвани от множество колекционери на автографи, обикновено се обличат в черно. Много е вероятно да започнат да се продават черни дрехи и за бебетата, сиви престилки за учениците, тъмни рокли за булките, за да са в тон с чаршафите.

Тъгата се приютява в телевизионните сериали: убий или ще бъдеш убит. Главното действие се развива по време на погребение. Тъгата е началото на края. Този, който се смее, е нехранимайко.

Стремежът към тъгата е забележителен.

Това обаче е грях, пропусната цел, неуспех. Хората извършват грях, поне в етимологичен смисъл, когато не постигат онова, което трябва, когато объркват живота си, когато предават радостта.

Веднъж се срещнали два котарака — един тъжен и един весел. Първият се въртял в кръг постоянно и напразно се опитвал да си хване опашката.

Другият го попитал:

— Какво ти става? Какво правиш?

— Опитвам се да си хвана опашката, ако я достигна, ще съм щастлив, почти я стигам… — Спрял се за момент да си почине и полюбопитствал: — А ти защо не си гониш опашката?

Щастливият котарак се усмихнал:

— Някога го правех, когато бях недоволен от себе си. Един ден обаче открих, че ако ходя, тя ме следва, и престанах да се въртя унило. Оттогава ме придружава без проблеми. Радвам се, че е там, където е.

Възможно е да намерим пълна чаша щастие в най-простите неща на света — в безплатното признание на нашите собствени умения да изпитваме удоволствие, в споделения смях, в това да се идентифицираме с някои от цветовете на чудото на светлината.

Нека не се опитваме да преследваме нашата сянка.

Тя ни следва, когато не й обръщаме внимание. Тъгата набира сили, когато допускаме греха да я изпитваме.

19. Да почувстваш вкуса

На всяка крачка, през целия път. Във всеки момент, през целия живот. С всеки щрих, от цялото си сърце.

Да вкусиш, означава да си способен да почувстваш и извлечеш вкуса, есенцията.

Забързаният човек не е в състояние да се наслади на красотата на настоящия момент. Пресяда му от безпокойство, не може да получи полезните вещества от всеки един момент. Насочен е към утрешния ден, преследва някаква илюзорна мечта, защото не може да избяга от празнотата вътре в себе си, от отчаянието да се срещне със собствената самота.

Не е хубаво да изядеш набързо вкусно ястие. Трябва да се научиш да чувстваш вкуса на залъка, водата, виното и кафето. Също така — на приятелството, компанията, утрото и любовта.

Един приятел от Трес Аройос[1] ми изпрати подходяща рецепта по този въпрос. Той е лекар, препоръчва я и я прилага.

В нея е написано следното:

Танцувай бавно.

Виждал ли си как играят?

Заслушвал ли си се в плющенето на дъжда по земята?

Гонил ли си някога пърхаща пеперуда?

Гледал ли си как залязва слънцето и как се спуска нощта?

По-добре се спри.

Не танцувай толкова бързо.

Времето е кратко.

Музиката няма да продължи дълго.

Някога казвал ли си на детето си: „Ще го направим утре“, а апатията не ти е позволявала да забележиш разочарованието му?

Някога бил ли си нетактичен?

Случвало ли ти се е да умре твой приятел, на когото все не си намирал време да се обадиш с едно „Здравей“?

По-добре се спри.

Не танцувай толкова бързо.

Времето е кратко.

Музиката няма да продължи дълго.

Когато бързаш твърде много, за да стигнеш някъде, губиш половината от удоволствието от пътя си до там.

Когато се притесняваш и бързаш през деня…

Все едно си изхвърлил на боклука ван подарък.

Животът не е надпревара, живей на малко по-бавни обороти, слушай музиката, преди да свърши песента.

Научи се вкусваш, да почувстваш вкуса.

— Жена ми има два различни бюста.

— Тези пластични хирурзи са истински убийци!

— Не, единият е на Наполеон, а другият на Моцарт.

[1] Град в провинция Буенос Айрес, Аржентина. — Б.пр. ↑

20. Шефът си е шеф (I)

Авторитаризмът не се препоръчва, защото води до липса на дисциплина. Поражда у хората, които са подложени на зловредното му влияние, две противоположни ответни реакции: подчинение или бунт. Винаги е за препоръчване естественото уважение към властта.

Уважава се онова, което е достойно за уважение, и заемащият признато място в йерархията по познание, опит, старание, вдъхва на своите подчинени възхищение и ентусиазъм. Злоупотребата с властта е пагубна, оставя незаличими следи и предизвиква хората да си отмъстят при удобен случай за полученото лошо отношение и насилие.

Една дума може да нарани много повече от физически удар, сарказмът унижава и обижда. Ако нещо не се предлага на официалния пазар, то може да се намери на черната борса. Мисълта, която не може да се изрази свободно, се пише в тоалетните или се изрича ясно в тишината, създадена от богатото въображение. Ако можеше да се чуе какво мисли едно потиснато съзнание, докато се усмихва на потисника!..

Има служители, които се срамуват от своите началници. Много е тъжно, когато на някого се налага да защитава некомпетентния си шеф. Или да оневинява емоционални изблици, които са характерни за познат чревен проблем, но не и за управленско ниво.

Някои началници се опитват да предлагат модерни съвети, закупени „на кило“ от представителите на външни консултантски фирми, сякаш са някаква стока.

Без да могат да се отърсят от стария явен или скрит авторитарен стил, заявяват:

— Господа, фирмата има нужда от повече въображение! Искам идеи, творчество, иновации. Трябва да се събудим веднъж завинаги, да се оттласнем… Преди да предприемате каквато и да било инициатива обаче… посъветвайте се с мен!

Един самолетоносач на английския морски флот се изгубва в открито море в облачна и бурна нощ.

Притеснен, капитанът се качва на палубата и забелязва, че някаква светлина се приближава право към мощния кораб. Със специални светлинни сигнали веднага изпраща следното съобщение:

— Опасност от катастрофа. Опасност от катастрофа. Завийте на шестдесет градуса.

Веднага други светлинни сигнали отговарят:

— Опасност от катастрофа. Опасност от катастрофа. Завийте на шестдесет градуса.

Капитанът отвръща възмутен:

— Тук капитан Ричард Смит, шестнадесет ордена за храброст, отговорен за самолетоносач на НАТО, „Аполо“, кралски рицар. Вие завийте на шестдесет градуса и се идентифицирайте.

— Опасност от катастрофа. Опасност от катастрофа. Завийте на шестдесет градуса. Тук моряк Гомес, отговорник за фара на кулата Херкулес в Ла Коруня.

Фактите решават.

Фаровете са като кльощави и високомерни гиганти с очила за късогледство, силози, които съхраняват слънчеви лъчи, морски птици, самотни кули.

Отговорниците за фаровете са амфибии по душа, наблюдават залезите, които ги карат да запалят светлините, както и изгревите, които ги приспиват.

Ернесто К. Урибуру, човек с чувствителна душа, се посвети на вълнението да изучава на фаровете, които ориентират винаги безмълвно, много по-добре от речите на някои началници.

21. Шефът си е шеф (II)

Много е важно какво шефът казва или премълчава.

На арабски език понятията said, amir и gail означават „шеф“ и също така „онзи, който говори“. Това сочи йерархия в речевото общуване, компетентно подбран глагол, подходящо нареждане, не празни приказки.

Шефът не говори повече от необходимото и традицията показва, че „там, където има капитан, не командва морякът“.

Позицията на висшестоящия е легитимирана с известното официално назначаване, но също така той демонстрира, докато изпълнява дейността си, символи на своя статус, отличителни белези на властта, която притежава: корона, почетна лента, жезъл, митра, отличие, писалище, по-голям кабинет и оправна секретарка, говореща два езика.

Началникът поддържа естествена дистанция от своите подчинени, идеално убежище за дейност с контролирани последствия.

Всеки началник на свой ред има шеф, който също отговаря пред по-висшестоящо ръководство.

Може би затова шефът гледа нагоре, а подчиненият надолу.

От първостепенна важност е началникът да познава своите най-дълбоки лични мотиви, онези, които са го подтикнали да поеме ръководния пост.

Така могат да се избегнат впоследствие злоупотребите с властта, които са налице толкова често, и няма да се пропуснат поради невежество възможности, изискващи управленско решение.

Ако на някого се налага често да повтаря: „Шефът съм аз! Не сте ли разбрали?“, със сигурност не е шефът. Властта се долавя и тя никога не е авторитарни.

Китайска мъдрост напомня, че ако великият предводител седи на върха на планината Лу, тогава… не вижда планината Лу.

Имало едно време един звероукротител, прочул се с елегантния начин, по който успял да дресира огромен бенгалски тигър. Той влизал в голяма клетка, а животното било освобождавано своя затвор. Принуждавали го да излезе под мелодията на камшика и величественият звяр се показвал, като балансирал върху висока дървена плоскост.

Под бурните аплодисменти на публиката животното покорно демонстрирало гордата си осанка и впечатлявало с безспорната си свирепост…

Звероукротителят, за всеки случай, заръчвал на собствената си жена да следи внимателно представлението отвън, въоръжена с пистолет, та ако нещо безвъзвратно излезе извън контрол, да реагира. Това вдъхвало на артиста по-голяма увереност на арената.

Когато съпругата му починала, той силно се притеснил как да продължи със спектакъла. Имал нужда от пълната сигурност, която му осигурявала непрежалимата му съпруга. Тъй като бил находчив звероукротител обаче, не престанал да изпълнява своя номер в цирка, без предпазни мерки, без опасност.

Просто преработил подиума, на който се появявал тигърът, така че едва да се побират на него лапите му.

Тогава стресираното животно толкова се страхувало да не падне, че единственото, което го интересувало, било да запази равновесие на малкото си местенце!

И затова е казано: „Ако искаш да опознаеш някого, дай му някоя службичка“.

22. Шефът си е шеф (III)

Спомням си една забавна случка от дългия ми стаж като организационен консултант.

Шефът на отдел „Човешки ресурси“ в една международна компания се пенсионираше и беше решил да организира, за първи път откакто бе станал управленски кадър, семинар за стимулиране на креативността, в който да участват всички членове на отдела: около седемдесет души от цялата страна.

Натовариха ме с организацията.

Мястото, заобиколено с градини, беше перфектно; денят беше слънчев, пролетен; настроението — чудесно, долавяше се радостта от срещата; пенсиониращият се началник, непринуден и умен човек, беше доволен да види събрани всички свои колеги. Аз, от своя страна, бях в най-доброто си настроение за работа с група — празнично, спокойно и същевременно бликащо от енергия…

Бях представен с хвалебствия и когато се канех да започна първоначалното си изложение, някой се изправи и ме помоли да му дам думата.

Беше служител от охраната, едър, около петдесетгодишен, който с уверен глас и с усмивка ме попита:

— Кой е шефът на човешкото тяло… знаете ли?

— Може би мозъкът… — отвърнах предпазливо, доста учуден.

— Категорично не — заяви той и като се обърна към присъстващите, ентусиазирано добави: — Веднъж органите на човешкото тяло решили да определят на общо събрание и с консенсус, кой е шефът. Първият, който взел думата, при това с цел да се самопредложи, бил мозъкът, наистина той обикновено е най-често споменаван във връзка с този въпрос: „Господа, няма какво да говорим, аз съм шефът“ — изтъкнал. Веднага го прекъснало сърцето: „Ами ако спра аз, свърши купонът, значи аз съм шефът!“ Панкреасът се намесил: „Объркали сте се. Аз съм шефът, моята функция не може да бъде заменена“. И така продължил разгорещеният и объркан спор. Чули се гласовете на гърлото, червата и белите дробове, които също пледирали за полагащата им се лидерска позиция. Изведнъж един дрезгав глас, глух, под молен и неочакван, промърморил: „Аз съм шефът“. Мозъкът светкавично възразил с раздразнение: „Кой ти е дал думата? Не виждаш ли, че нямаш позиция!“ Анусът се обидил и безмълвно се затворил плътно. Минали няколко дни и вътрешният климат станал непоносим. Мозъкът повтарял на сърцето: „Ти, като шеф, иди, поговори с него“, на което сърцето отговаряло: „Не, иди ти, нали ти си шефът“. И така си прехвърляли тревожния общ проблем, докато накрая мозъкът с най-любезния и кротък тон признал пред задника: „Добре, ти си шефът“. „Разбрахте го, нали?“, казал гордо анусът и първата му управленска инициатива била да се отпусне и да се изходи… което е най-спонтанната дейност на един началник.

Благодарих на добрия човек за приноса към темата за лидерството, която прецених за изчерпана с неговото изложение, и сред всеобщия смях го предупредих:

— Много благодаря, но днес не се чувствай длъжен да споделяш публично всичко, което ти мине през ума.

Семинарът продължи отлично и стана ясно, че идеите на всеки допринасят за общото благо, а и задачата на шефа е да постигне тази хармония на интелигентност, оригиналност и чувствителност.

23. Свещеният смях

Попитали един изключително весел човек какво притежава, че е в такова прекрасно настроение. Той отвърнал непринудено: „Себе си, какво повече?“ Радостта не пропуска възможност да се изяви.

Някой може ли да си представи тъжен Рай?

От радост пеят сутрешните звезди; радостта събужда мечтите и хармонията. За радост в нашите сърца говори Господ: „Нека ядем и се веселим“, казва Лука в глава 15.

В някои църкви в Съединените щати и Канада на неделните служби се призовава към веселие. Движението е наречено „Holy laughter“ — „Свещен смях“.

Вярващите твърдят, че избухването в смях е променило съществено живота им, че изпадат в духовен транс, освобождават се от страха и напрежението.

Заразителната радост е достигнала до Съединените щати с помощта на южноафриканския свещеник Родни Хауърд Браун. Тези експанзивни и освобождаващи церемонии се изпълняват и в Торонто, Канада. Всеки следобед и две недели в месеца църквата „Винярд“, която се намира до летището, организира духовни семинари, водени от отец Джон Арнот, които завършват неизменно със сълзи от всеобща радост.

Много от присъстващите падат за земята, заливайки се от смях. Други, по-отдадени на чувството, достигат дори до припадък.

И всичко е организирано в църквата, за да не бъде наранен някой и да не възникне сериозен проблем.

За тази цел пастор Джон Арнот разполага с четиридесет и пет сътрудници мисионери, осемдесет служители и бюджет от шест милиона долара. Ирминтраут Хост, изследовател на този вековен и същевременно съвременен феномен, твърди, че във Великобритания повече от две хиляди енории практикуват „Holy laughter“.

Движението е породило и сериозни критики. Ханк Ханеграф от влиятелния Християнски научен център в Ървайн, Калифорния, смята, че става въпрос за „хипноза и внушение“ и че практиките в Торонто могат да доведат до зараждането на окултни ритуали. Освен това братството на църква „Винярд“ в Анахайм, Калифорния, е отлъчило своя филиал в Торонто за тези „деградиращи“ практики, които нарушават нормите.

В Корана е написано, че Раят принадлежи на човека и кара себеподобните му да се смеят.

Радостта е другото име на нашата истинска същност. Нещо добро само по себе си.

Чуден празник на радостта се е преживявал на Велика събота по време на службата в нашите католически църкви. Камбаните, песнопенията и органът, тамянът и цветята съпровождали движението, с което се отдръпвали виолетовите завеси, закриващи главния олтар. С това се провъзгласявало възкресението на Христос, новата енергия на силата на духа, истинско пречистване в свещена радост.

За съжаление, този ритуал изчезнал с времето и вече нямаме такова честване на Велика събота.

Радостта е състояние на екстаз, характерно за вярващите, магнит, който гарантира, че всичко е в добри ръце, и това е повод за постоянно споделено ликуване.

Навява тъга липсата на очакване на празничните камбани на Велика събота от щастливото детство.

Ритуалът бе както наситен, така и сдържан, с фина чувствителност.

24. Изненади

Животът понякога ни изненадва с факти, които нямат нищо общо с предварителните очаквания. Реалността обикновено надскача въображението. В такива случаи онемяваме от безкрайната гама възможности, които предлага животът в разрастващата се Вселена.

Не можем да избегнем изненадите. Те експериментират с всяка система и могат да предизвикат срив в нея в неочакван момент.

Всяка система със сигурност, наред с другите условия, винаги крие възможност за грешка, изненада.

Веднъж високо в планината срещнах младеж, който беше опънал палатката си на възможно най-усамотеното място.

— Някакви посетители? — попитах го аз.

— Не. Тук съм от един месец и никой не е идвал. Снощи обаче беше студено и в палатката влязоха един заек и една лисица. Бяха приятна компания, изненада — засмя се той.

Друг трогателен разказ е този на Мишел Турние, френски писател, автор на „Горски цар“, „Метеорите“, „Петкан или чистилището на Пасифика“, неколкократен кандидат за Нобелова награда.

Избирам един фрагмент от превода му на испански от Педро Б. Рей, публикуван във всекидневника „Ла Насион“, в който се разказва следното:

Научих един факт, от който се вцепених. През лятото във френския департамент Алп Маритим избухнал пожар в една гора. Когато дошла зимата и се разпръснали и последните стълбове дим от бедствието, лесничеите се заели да обходят опожарените земи. Каква била изненадата им, когато открили нещо, което в първия момент решили, че е огромна риба с гладка черна кожа. Под раните по нея се били оформили обриви и мехури. След като огледали находката по-внимателно, се оказало, че изобщо не става въпрос за риба, а за водолаз, изпекъл се в своя костюм като картоф в кората си.

Как обаче е могъл да попадне на около тридесет километра от плажа?

Наложило се да се примирят с ужасен факт: самолетите за гасене на пожари няколко пъти изминавали маршрута от морето до опожарената гора, като пълнели и изсипвали всеки път голямо количество вода. Смелият човек вероятно се е наслаждавал на скритото очарование на подводния риболов, когато буквално е бил погълнат от огромните резервоари на някой от тези самолети, които поемат десет тона вода за двадесет секунди. Минути след това бил изхвърлен от небето върху горящата гора. Какво приключение за един спокоен летовник! И дори не е имал утехата да може да разкаже това на приятелите си.

Дивертименто[1] означава разнообразие.

Животът твори хубава музика със своите изненади.

Подходящата приказка е ритмично разнообразие, изключително красиво забавление.

Веднъж проведох семинар на тема „Мястото на въображението“. Присъстваше многобройна публика.

Един господин дойде със своя внук, дете на шест години, и седна на първия ред. Извини се, че не е имал възможност да остави малкия вкъщи, и обясни, че и двамата са искали на всяка цена да дойдат, за да ме слушат. Добави, че изобщо няма да пречат.

И ето какво се случи. Заговорих за въображението, на което понякога трябва да се поставят ограничения. Като илюстрация на мисълта си разказах за един известен магазин за бонбони на улица „Флорида“ в Буенос Айрес, където собственикът предлагаше на новите продавачки да опитат всички бонбони, които искат. Молеше ги изобщо да не се ограничават.

През първия ден продавачките дегустираха настървено всички продукти. Същото се случваше на следващия ден, но след това… с години не опитваха отново никое лакомство, бяха загубили желание, бяха се преситили.

Беседата премина много приятно, присъстващите участваха активно. Непосредствено преди самия край детето вдигна с уважение ръка, за да поиска думата. И каза:

— Моля за извинение, господине, но искам да попитам къде се намира магазинът за бонбони?

Аудиторията се зарадва на изненадата и заваляха въпроси и отговори.

След това, във връзка с ограниченията на вниманието, се спрях на предимствата на сиестата, следобедния сън.

Тази тема отново беше радушно посрещната от всички присъстващи. Изведнъж детето отново вдигна ръка и сподели:

— Да се спи следобед може да е хубаво, но трябва да останат и будни хора, защото в моето село, ако ми се прииска сладкиш или мляко, къде ще го намеря по време на сиеста?

[1] Divertimento (исп.) — забавление, разнообразие и дивертименто — музикално произведение за малък брой инструменти, с относително свободна форма, обикновено с весело звучене, игра на думи. — Б.пр. ↑

25. Да откриеш мястото

Нашият мозък не е програмиран да долавя същественото. Загубваме се сред спомените, сред баналната информация и рутинните обяснения.

Повтарящите се движения забавят функционирането на събудената рано система и отговорите, които предлагаме, обикновено не са конкретни, а повърхностни, без въпроси, учудване, съмнения или задълбочаване.

И често пъти по този начин ни се изплъзва най-важното.

Картата не е равнозначна на територията. Поговорките предупреждават, че „стърготините не са трохи хляб“, както и че „не всичко, което блести, е злато“, макар че на пръв поглед много си приличат.

Норвегия не е същото като Нигерия, макар че и двете фигурират в атласа и в речника, и двете започват с Н, завършват нали имат седем букви. И двете се намират на планетата Земя. Едната е в Европа, има пет милиона жители и доходът й на глава от населението е тридесет и пет хиляди долара.

Другата е в Африка, населението й наброява сто и двадесет милиона, които си разпределят едва по триста долара годишно от националния брутен продукт.

Много са различията, които ни разделят на майката Земя, но все пак по-силни са мотивите за обединение. Във всеки дом, квартал, село, провинция или континент границите фрагментират малки територии на изолацията и не се възползват от синергията[1] на общото. Все пак в основата стои единството на човешката раса и универсалната оркестрация на самия живот, без разделителни прегради и борби.

И двете страни са посрещнали новото хилядолетие със сходни потребности за себереализация, но със значими различия по отношение на ресурси, климат и мечти. Става въпрос за множеството безчестия по земята от изминалите векове, които са актуални и към момента и се умножават във всяка държава или район.

Киара Лубик[2] заедно с фоколарите[3] в целия свят твърди: „Целият ни живот не е нищо друго, освен търсене и намиране на сърцето“, което е различно от посещение при кардиолог.

Всяка дума, която не нарушава тишината, се превръща в идеология, теоретична основа, политическа схема, норма или мото на някое изказване.

Тишината е езикът на бъдещия свят.

Монашеската традиция познава исихазма[4], тишината на единението, която прави възможно общуването. Съзнанието тогава слиза или се възнася към сърцето, най-накрая намира своето място.

Монах е този, който, макар и отделен, е в единство с всички. „Бъди приятел с всички, но в духа си остани сам.“

Исус, съдник, който прощава, е изразил колко му е трудно да намери място на покой.

Нито в картата, нито в речника може да се открие мястото, където е любовта, нито в храма, нито в някоя специална церемония.

Тишината ни навестява понякога, когато вътрешната ни готовност е голяма, когато гостоприемството на сърцето предлага без резерви добро отношение към единството, когато свещеното идва при нас.

Новото хилядолетие ще бъде царството на петото измерение. Планетарното място на любовта. Вътрешна революция в дълбините на коронарния ни център.

Неудържим прилив на обединяваща светлина, „докато те видя в сиянието, в което Ти живееш“.

Чудната сила на любовта премахва всички бариери.

[1] Синергия — сливане на две причини, два фактора, в един с по-силно въздействие. — Б.пр. ↑

[2] Киара Лубик (1920–2008) — италианска католическа активистка, лидер и основателка на Движението на фоколарите. — Б.пр. ↑

[3] Движение на фоколарите — международна организация, проповядваща единство и универсално братство, основана през 1943 г. като религиозно движение. — Б.пр. ↑

[4] Исихазъм (гр.) — буквално мълчание. Религиозно течение в православието от XIII и XIV век за пълно единение с Бога чрез различни монашески подвизи, между които е и мълчанието. — Б.пр. ↑

26. Нека ви обясня

Колко пъти се опитваме да обясним какво сме преживели, но то остава неразбираемо дори за самите нас. И въпреки това… трябва да изясним, да обосновем обстоятелствата, да ги осъзнаем като свидетели на случилото се. Един приятел ми разказа, че през август 1998 г., в списание „Кворум“ на адвокатската колегия на Мар дел Плата[1] било публикувано обяснението на един галисийски[2] зидар към някаква застрахователна компания. Компанията не можела да разбере как се е случил инцидентът, като се има предвид характерът на декларираните телесни увреждания.

Това е истински случай, чийто препис е снет от копие в архива на застрахователната компания.

Случаят е поверен на първоинстанционния съд на Понтеведра[3].

Многоуважаеми господа,

В отговор на вашето искане за допълнителна информация декларирам:

В първата си декларация за моето участие в събитията съм описал като причина за инцидента: опит да изпълня задачата без чужда помощ във вашето писмо изисквате да направя по-подробно описание на събитията, така че се надявам посочената по-долу информация да осветли окончателно всички неясноти.

Зидар съм от десет години. В деня на инцидента работех, без чужда помощ — изграждах с тухли една стена на шестия етаж на строяща се сграда в този град. След като приключих моята задача, установих, че са останали около двеста и петдесет килограма тухли. Вместо да ги нося до партера на ръце, реших да ги поставя в един варел и да ги сваля с помощни на скрипец, който за щастие беше закрепен на една греда на тавана на шестия етаж. Слязох на партера и завързах варела с въже, и със скрипеца го издигнах до шестия етаж. След това завързах въжето за една от колоните на сградата. Качих се до шестия етаж и натоварих тухлите във варела.

Слязох отново на партера, развързах въжето и го стиснах здраво, така че двеста и десетте килограма тухли да могат да се спуснат плавно (налага се да поясня, че в декларацията ми пред полицията съм осемдесет килограма). Изведнъж краката ми се отделиха от земята и започнах бързо да се издигам нагоре, теглен от въжето. От уплаха загубих ума и дума и инстинктивно се вкопчих още по-здраво във въжето, докато летях на горе с голяма скорост. Някъде около третия етаж се срещнах с варела, който се спускаше със сходна на моята скорост — беше невъзможно да избегна сблъсъка. Мисля, че там получих фрактурата на черепа. Продължих да се мятам, докато пръстите ми не се заплетоха в скрипеца, което доведе до множеството счупвания на пръстите и китката. Към онзи момент от събитията вече бях възвърнал самообладанието си и въпреки болките продължих да стискам въжето. Точно тогава варелът се удари в земята, дъното му се разцепи и всички тухли се разпиляха. Без товара варелът тежеше около двадесет и пет килограма. По силата на най-обикновен физичен закон започнах бързо да се спускам към партера. Приблизително на нивото на третия етаж се разминах с празния издигащ се варел. Почти съм сигурен, че последвалият удар предизвика счупването на глезените и носа. Този сблъсък за щастие намали скоростта на моето падане, така че, когато се приземих върху купчината тухли, си счупих само три ребра. За съжаление, трябва да добавя, че докато лежах върху тухлите с непоносими болки и без да мога да помръдна, и видях над мен варела, отново загубих самообладание и пуснах въжето.

Тъй като варелът тежеше повече от въжето, той се спусна бързо, падна върху краката ми и ми счупи двата големи пищяла.

С надеждата, че съм изяснил окончателно причините и развоя на събитията, ви пожелавам приятен ден.

[1] Град в Аржентина. — Б.пр. ↑

[2] Галисия — автономна област в Испания. — Б.пр. ↑

[3] Град в Испания, автономна област Галисия. — Б.пр. ↑

27. Разочарованието на душата

Как можем да се отървем от фалшивите монети, които сме събирали?

Кришнамурти[1] обичал да казва, че духовните водачи изучават нашата суета. „Не търсете убежище във външното, нито във вътрешното; имайте една стая или една къща, или едно семейство, но не позволявайте това да се превърне в скривалище, в спасение от вас самите; само онзи, който умира всеки ден, стои над смъртта.“

Джоузеф Камбъл[2] разказва, че когато отишъл в Индия, искал да се запознае с истински учител, не желаел да слуша повече празни приказки за Майа[3] или как трябва да се отречем от света. Имал лична среща с Шри Атмананда[4] и го попитал: „Ако всичко е брахман[5], всичко е божествен блясък, как можем да кажем «не» на незнанието или на насилието, или на каквото и да било?“

Отговорът бил: „Вие и аз казваме «да». — И след кратко мълчание мъдрецът добавил: — Но къде се намираме, когато сме между две мисли?“.

Древната мъдрост на Ведите настойчиво повтаря едно просто послание, когато душата постигне състояние сама да изрази своята магическа същност. Шри Атмананда, с когото се запознах в Тривандрум[6], добавя:

Разумът е този, който мисли и чувства, не аз.

Раждане, растеж, упадък и смърт се отнасят до тялото, не до мен.

Аз не съм тялото. Нямам тяло. Не съм разумът.

Нямам разум. Не съм Творецът. Не съм наслаждаващият се.

Аз съм чисто съзнание, което не познава разочарованието.

Онова, което проблясва точно преди и след всяка мисъл и чувство, съм аз.

Това е съзнание без тяло, това е душата.

Душа е също онова, което блести като благословия в дълбокия сън, и също така, когато желаният обект е достигнат.

Светът блести за моята светлина: без мен не е нищо.

В някои много специални случаи душата говори за своето разочарование:

Защо, след като те придружавам от толкова животи, ако съм свидетел на всички твои дни и нощи, защо никога не се обръщаш към мен, не ме гледаш?

Фалшивите монети, които събира нашето малко илюзорно аз, ни заслепяват, превръщат се в тежко съкровище, което затваря и държи в плен магическите способности на нашата божествена същност.

Без светлината на душата нашите егоцентрични страсти са нещо изключително малко или нищо.

Ние сме затворници на нас самите, няма тъмничар, който да пази, ключът на свободата е много близо, но нямаме желание да го видим. В това се корени разочарованието на душата.

[1] Джиду Кришнамурти (1896–1986) — индийски философ. — Б.пр. ↑

[2] Джоузеф Камбъл (1904–1987) — американски митолог, писател и лектор. — Б.пр. ↑

[3] Майа — индуистко понятие, означаващо илюзия, вселена на двойствените явления; индийска богиня. — Б.пр. ↑

[4] Шри Атмананда — духовен водач, писател, лектор. — Б.пр. ↑

[5] Брахман — индуистко понятие, означаващо непроменливата, безкрайна, иманентна и трансцендентална реалност, която е божествената основа на материята, енергията, времето, пространството, цялото битие, всичко във вселената и отвъд нея. — Б.пр. ↑

[6] Столица на индийския щат Керала. — Б.пр. ↑

28. Да работиш

В обществената организация на инките, когато човек ставал на петдесет години, имал право да си почине. Тоест можел да се наслаждава на безделието и „да седне да се пече на слънце“.

Дотогава трябвало редовно да ходи на работа за благото на общността. Не се поощрявали безделието, просията и колективният глад.

Всеки човек трябвало да произвежда поне това, което консумира.

Много рядко някой искал да вземе нещо чуждо. Ако това се случело, наказанието било строго.

Ако заловеният крадец докажел, че причината да открадне е гладът и провинението му се дължи на липсата на работа, веднага бивал пуснат на свобода и обезщетяван. След това наказвали строго отговорника по възлагане на задачите за неопитност или небрежност.

Създаването и разпределението на работата било задължение от първостепенна важност за държавата, защото битувало разбирането, че всеки човек трябва да живее от това, което произвежда.

Никой не приемал за възможно някой здрав възрастен човек да стои в елегантно бездействие и така да преживява.

Задачата на императора на инките била да защитава поданиците, като измисля необходимите дейности.

Испанските завоеватели обаче не оценили труда по същия начин.

Господарят не трябвало да си цапа ръцете с производство, това било оставено на доживотните роби.

Колонизаторите не се замислили дори за момент, нито тогава, нито сега, за стремежа към постигане на всеобща полза.

Един приятел, който управлява в наши дни голяма фирма в аржентинска провинция, ми разказа тази забавна случка от времето, когато току-що пристигнал там:

Косях тревата в градината на новата ми къща в един жилищен квартал, когато изведнъж се приближи човек в луксозен автомобил и като ме видя, се провикна от улицата, без да слиза: „Тук ли е господарят?“

Древните поговорки твърдят:

По-добре да работиш напразно, отколкото да живееш напразно.

Паякът е роден, за да плете паяжини, а човекът, за да работи.

Онзи, който работи, не е недостоен.

Чук създава и чук руши замък.

Откакто свят светува, който не работи, гладува.

Работата изгражда достойнство. Това е път за личностна реализация, организира нашата енергия и планове, представя ни пред обществото като жизнени и услужливи субекти.

След края на Втората световна война през 1945 г. в опустошена Европа царели голяма безработица и глад. Като незабавен държавен отговор, за да не остане населението потънало в порочно бездействие и отчаяние, били организирани хиляди групи, които да се заемат с възстановителни дейности.

Навсякъде се предлагала работа, възможности за труд, които бързо придавали изключително ценен смисъл на живота, макар и за дейността да нямало в момента друго възнаграждение, освен дневната дажба храна и личните надежди за участие в процес на обществено възраждане.

В Аржентина има недостиг на работни места, но също и неизчерпаемо количество несвършена работа.

С високите проценти детска смъртност, незавършено начално образование и бездомни хора, всичко предстои да се изгражда. Няма място за безрезултатно съжаление, нито за отегчение.

Липсват обаче предводители на тази огромна социална енергия, понастоящем изпаднала в депресия, озлобление и униние. И поради липсата на такова ефективно ръководство, разчитаме на скъпоструващи, безполезни и лениви организации, които могат да се самоиздържат само защото, който живее от чуждите нужди, изобщо не бърза да ги удовлетвори.

Необходимо е да се мобилизират съзидателни мрежи за заетост, програми, които да подпомогнат всеки безработен да се превърне в действащо лице, йерархизирано въз основа на качеството на своя солидарен принос за общото.

По-различно е да се прибереш вкъщи с удовлетворението, че си завършил някоя достойна задача, отколкото с моралната празнота на чувството за социално изключване. Еволюцията е възможна само чрез труд в услуга на другите.

Човекът, който работи с желание в обществена кухня, не може да бъде потиснат или тъжен. Това, което прави, няма цена, но струва много.

В манастирите, създадени от свети Бенедикт Нурсийски[1], седалище на съвременна европейска организация, се били заселили разбойници, безработни и бездомни, които не откривали пътя към социалното включване в „системата“ на епохата.

Свети Бенедикт им дал подслон, име, храна, занаят, живот в общество, семейство, не основна и гъвкава заплата или скъпоструваща синдикална или работодателска структура.

Но времената се промениха изцяло.

Глобализацията, която не разпределя печалбите, изисква нови умения за производство, технология и организация. Потребностите на човека за реализация продължават да бъдат основни и постоянни, въпреки че само роботите днес се справят с всички задачи на работната позиция.

Новата държава благодетел изисква умения за иновации, бързина на реакцията, въображение, свобода на мисълта и смелост, за да се канализира целият потенциал, който дреме в обществото, в малките общности, в кварталните обединения и в творческите и алтруистичните личности, които винаги са заети, независимо дали официално са на работа или не.

Съгласно прогнозите, безработицата ще се разрасне много. И въпреки това ще има много заети хора, без свободно време за баналността, зависимостта или озлоблението.

Халил Гибран (1883–1931), ливански творец, пише:

Когато работиш, ти си като флейта, през чието сърце шепотът на часовете се превръща в музика…

Какво означава да работиш с любов?

Да тъчеш един плат с нишки, извадени от сърцето, сякаш твоята любима ще се облича с тази тъкан.

Да издигнеш един дом с обич, сякаш твоята любима ще живее в него.

Да сееш с радост и да жънеш с нежност, сякаш с твоята любима ще се радвате на плодовете.

Да вплетеш във всичко, което правиш, диханието на твоята душа. Работата е материализирана любов.

Защото, ако печеш хляба с безразличие, създаваш горчиво тесто, което не може да утоли глада.

Да вложиш живот в работата, означава да спечелиш състезание срещу себе си, без да загубиш чувствителността си.

[1] Свети Бенедикт (480–547) — християнски светец, основател на Бенедиктинския орден. — Б.пр. ↑

29. Човешкото лице на организацията

Организацията — това са хората, които работят в нея.

Когато цари атмосфера на страх, изобилстват клюките и липсата на колегиалност.

Когато началниците злоупотребяват с властта, става невъзможна гладката, прозрачна и следователно продуктивна комуникация.

Всички са наясно с важността на икономическите резултати.

И напротив, не всички знаят, че в основата на тези постижения е и хуманното отношение.

Почти цялото обучение за работа в организация обаче е техническо, специализирано. Затова приоритет става развитието на социални умения за ръководство, които да утвърдят хуманната част от производството със стимули за екипност и професионализъм.

Не е възможно съчетаването на информационни технологии от последно поколение със средновековни методи на управление. Противоречията пораждат неприемлив разход на средства и човешки ресурси. Неизчерпаем е списъкът с униженията, обидите и изолацията, които си позволяват лошите началници.

Факт е, че много хора страдат от липсата на работа, което е жалко от социална гледна точка, а и от всички перспективи. Други се потискат безсмислено от тягостните междуличностни взаимоотношения на работното място. „Работна позиция“[1] в един синонимен речник се отъждествява с „министерство“, тоест традиционен пристан за безделници.

Всъщност, работа не липсва. Няма обаче много добри работни места. Има много „работа — излишен пълнеж“, много хора пък са безработни в страна, пълна с възможности за производство, в цяла една планета, в която липсва съзидателното начало.

Признаците на лошата работна среда са трудно забележими, но въпреки това не убягват от окото на внимателния наблюдател.

Начинът на общуване в рамките на организацията със сигурност се пренася и в отношението към клиентите с изключително опасни последствия — крах на личността и на фирмата. Силите на отблъскване са също толкова неумолими, колкото и тези на привличане — първите разрушават морал, но вторите създават уютни фабрики за благосъстояние и просперитет. Необходими са умения за избор.

Няколко полезни съвета:

• Потърсете личното отношение. Мястото, което заслужава посвещаване на най-хубавите години от живота, е онова, където на работника не се гледа като на подчинен, а като на човек с живот и извън офиса.

• Ако на интервюто за работа почувствате, че се отнасят към вас като към лесно сменяема част от машина, потърсете нови хоризонти. Не се съгласявайте да ви малтретират от самото начало.

• Оценете хората, които ви интервюират. Ако всички ви задават едни и същи въпроси, това е сигурен знак за строга и нетолерантна среда.

• Ако забележите директна намеса във вашия личен живот, сексуални навици, планове за забременяване, със сигурност трябва да застанете нащрек.

В една много известна компания се търсеше лидер с изключително добре развита творческа нагласа. Когато кандидатът попълнил първоначалния формуляр, бил категорично отхвърлен.

Психоложката прочете ужасена „престъпните“ отговори на младия кандидат:

• Пол[2]: Всякакъв.

• Употребявате ли алкохол в някоя от неговите разновидности?: Само в течен вид.

• Какво ви накара да се заинтересувате от нашата обява?: Червените цифри.

Друг служител пък почувства достойно отношение към себе си, когато шефът се приближи загрижено и му каза: „Гонсалес, зарежете всичко и се приберете вкъщи, там се нуждаят от вас“.

Началникът беше доловил по лицето на служителя притеснението за болния му баща.

[1] Empleo (исп.) — длъжност, работно място. — Б.пр. ↑

[2] Sexo (исп.) — пол, секс, игра на думи. — Б. пр. ↑

30. Съществува ли истинската любов?

Изглежда, нашият емоционален живот е белязан от разминаването. Отново и отново попадаме в социалната пропаст на самотата, разочарованието, болезненото чувство за „нещо прекършено“, унинието и личния провал.

Тогава самотата започва да изглежда нормално състояние и размишленията се въртят около един и същи въпрос: Съществува ли истинската любов?

Единствено живителният огън на любовта е в състояние да породи онова чувство за пълнота, единение и близост, което заличава окончателно всеки белег от преживяна болка, всяко безсмислено страдание.

Получих едно анонимно съобщение, което дава достоверен отговор на този въпрос. За да се появи щастлива ситуация, е нужен отзивчив човек. Само той би могъл да посрещне с радост загубеното душевно здраве.

На болезнения въпрос: Съществува ли истинската любов? един вътрешен глас, съчувствени спокоен, постоянен и чистосърдечен, отговаря:

Да! Потърси я, не се примирявай, с когото и да е, ти си много ценен и заслужаваш да си щастлив…

Не губи надежда. Господ пази за теб онова, за което най-много си мечтал, не се отказвай от идеалите и мечтите си.

Няма време ли? Вече не си достатъчно млад ли?

Никога не е късно. Не позволявай да се случи така, че заради желанието си да тичаш като другите, да пропуснеш целта си и да страдаш, защото не си съумял да изчакаш да се появи човекът за теб, този, който ще те накара да израснеш като личност, с когото ще създадеш красиво семейство, който ще те разбира и ще ти осигурява мира и спокойствието, от които всички се нуждаем.

Защото, ако един човек не ти дава подкрепата си сега, никога няма да го направи, и когато си дадеш сметка за това, ще бъде твърде късно и може би няма да страдаш само ти, а и твоите деца. Помисли си. Твоите деца заслужават да бъдат щастливи.

Запомни, че не всички цветя растат по едно и също време и порасналата по-рано роза не е нито по-красива, нито най-голямата.

Изчакай твоя момент… той ще дойде.

Господ ще ти даде вярата, надеждата и силите, за да продължиш напред, когато ти се струва, че вече нищо не те интересува.

Никога не преставай да вярваш в себе си. Ако другите не вярват в теб, Господ вярва и не иска да изпреварваш неговите планове, защото си отчаян.

Никога не се предавай и продължавай да търсиш.

Докато вярваш в успеха си, ще имаш силата да опитваш и ще откриеш любовта. Имай вяра, Господ няма да те изостави и ще я намериш. Недей да мислиш, че си загубил, когато плановете и мечтите ти не се осъществяват според твоите желания, не се предавай и продължавай да търсиш.

Всеки път, когато научиш нещо ново за себе си или за живота, постигаш напредък.

Не прави нищо, което да уязви уважението ти към самия себе си.

Удовлетворението от себе си е основата на удовлетворението от живота. Не се утешавай с половинчата любов, потърси истинска любов, която да те изпълва.

Господ няма да те изостави. Само трябва да вземеш правилното решение. Ти знаеш кое е то. Рискувай и потърси любовта на един добър човек. Тя също те търси.

Рикардо, мъж на около петдесетина години, започнал връзка по телефона с една случайна събеседничка.

След няколко месеца решили да се видят на живо. Той попитал:

— Как ще ви позная?

— Ще нося красива червена роза на пуловера си.

Мъжът пристигнал пръв на срещата, притеснен, молейки се на Господ непознатата да е красива и млада. Изведнъж видял да се приближава към него една изключително красива жена, но тя не носела розата съучастничка.

Няколко метра по-назад забелязал по-възрастна госпожа, поставила на видно място посоченото цвете. Хлад на тръпка на разочарование преминала през тялото му. Приближил се обаче до нея с уважение и се представил:

— Аз съм Рикардо. Радвам се да се запознаем, макар че бих искал да споделя с вас, че си ви представях по-различна.

Госпожата отвърнала:

— Не знам за какво говорите. — И пояснила: — Ако сте се объркали от цветето, което нося, трябва да ви кажа, че не е мое. Даде ми го госпожицата, която мина пред вас преди няколко минути, тя ме помоли: „Сложете си тази роза. Ако един господин се приближи и ви заговори с уважение, кажете му, моля ви, че го чакам в сладкарницата на ъгъла“. Не би искала да задълбочава отношенията си с човек, който обръща внимание само на външната красота.

Най-хубавият подарък, който можем да направим на любимия човек, е нашата лична себереализация, животът, който си позволяваме да живеем, охолно, в нас самите. Това е задълбочаване на чувствителността.

Не става въпрос да привлечем с оплакванията си някого, с когото да плачем в дует. Любовта, както и радостта, не си губи времето в оплаквания, не пропуска нито една възможност.

31. Играта на шах

В продължение на няколко месеца през 1957 г. вестниците пишеха само за политическото убийство на доктор Маркос Сатановски[1] в Буенос Айрес. Противоречивите новини достигнаха до моето училище, в местността Канядон Чилено, в Рио Негро[2], на осемдесет километра от Барилоче[3], където функционираше учебното заведение „с изключителен персонал и в много неблагоприятен район“. Там бях директор, учител, администратор и портиер, без достъп до радио и телевизионни новини.

По онова време ме посети и знахарят на района, който беше тръгнал на обиколка.

Беше висок, внушителен човек, с брада, с леко занемарено облекло. Като го видях, прошепнах тихо името, с което го наричаха тук: „Доктор Сатановски“. Славата му се носеше, беше известен с лечителските си методи с мазане с газ и други примитивни технологии, които владееше до съвършенство.

Обърна се към мен с дрезгав глас:

— Моите уважения, учителю. Искам да ви помоля за една голяма услуга. Нужно ми е място, за да приемам пациентите си, които са многобройни. Можете ли да ми предоставите аулата?

Тогава Канядон Чилено беше изключително неприветлива местност и условията бяха мизерни. Аулата беше най-голямото помещение в къщичката от тухли и поцинкована ламарина. Не можех да я дам, обаче не можех и да откажа, защото Сатановски беше очакван от всички жители.

След дълъг разговор се разбрахме да ползва малката пристройка, която служеше за склад. Той ми благодари и прекара там петнайсет дни.

Едно от забавленията ми тогава беше да играя шах и често възпроизвеждах партии върху красива шахматна дъска с големи дървени фигури.

Веднъж доктор Сатановски се приближи и внимателно се загледа в играта. Позволих си да го поканя на една партия, като си мислех, че умее да играе шах. Лечителят отговори:

— Не показвам уменията си току-така. Ако искате да играете с мен, първо трябва да заложите пет хиляди песос.

Сумата беше невъзможна за мен. Равняваше се на заплатата ми за един семестър.

— Не разполагам с толкова, това са много пари за мен — отвърнах.

— Ако искате да играете с мен, извадете пет хиляди песос — повтори той.

Диалогът изглеждаше изключително екзотичен на фона на онзи див, уединен, изоставен от цивилизацията пейзаж. Настоях:

— Просто една партийка, докторе, за да убием малко време.

— Ако искате да играете с мен, извадете пет хиляди песос.

Една неделна сутрин се подготвях за възстановка на партията на великия Хосе Раул Капабланка[4], когато доктор Сатановски, най-вероятно изключително отегчен, седна пред шахматната дъска. Останахме потънали в мълчание в продължение на няколко минути. По някое време му предложих:

— Играйте, първият ход е на белите.

Доктор Сатановски се загледа внимателно в дъската, хвана топа… и го постави в средата. Занемях, но не казах нищо. Замислих се и преместих царя до него.

Играхме мълчаливо два часа, като правехме най-абсурдните възможни ходове по бедната шахматна дъска. Изморих се и обявих:

— Шах и мат, докторе, загубихте. Мислех, че разбирате повече от шах и че ще ме победите.

Сатановски се втренчи в мен с очи без възраст, без емоция и каза:

— Учителю, искате да играете шах с мен ли? Извадете пет хиляди песос!..

И тъй като съм лишен от интуицията на Филомена Кайун, предводителка на мапуче[5], така и не разбрах дали в действителност умее да играе шах. Склонен съм да мисля, че не, че беше напълно неграмотен, но каква решителност притежаваше!

Как няма да излекува селяните с тази увереност?

Доктор Сатановски вдъхваше доверие, отричаше болестта, разкриваше надежди за оздравяване, вече не за пет хиляди песос, а за половин яре или чаша вино.

Горкият Капабланка!

[1] Маркос Сатановски (1893–1957) — влиятелен адвокат, роден в Баия Бланка на 13 март 1893 г. Убит в кабинета си в Буенос Айрес на 13 юни 1957 г. — Б.пр. ↑

[2] Провинция в Аржентина. — Б.пр. ↑

[3] Град в провинция Рио Негро. — Б.пр. ↑

[4] Хосе Раул Капабланка (1888–1942) — знаменит кубински шахматист и световен шампион по шахмат. — Б.пр. ↑

[5] Индианско население от централните и южни части на Чили, което в началото на XIX век се преселва в югозападните райони на Аржентина. — Б.пр. ↑

32. Умението да страдаш напразно

Нека хуморът да не ни напуска в прехода между хилядолетията.

Нека самоиронията, спонтанната закачка със самия себе си да изобилства в нашите настоящи и бъдещи отношения, като елиминира тържествеността, с която прикриваме малката или голямата, но винаги дразнеща личностна неувереност.

Нека силата на обикновените неща и любовта да ни освободи от вялата енергия на унинието, негативизма и подозрителността, често срещани и изключително безсмислени.

Спомням си момента, когато написах последната за хилядолетието „Перла на седмицата“[1].

Всичко може да се преживее носталгично или много радостно. Семката трябва да умре, за да даде своя плод — гората.

Мога да събирам или изваждам моменти от моя живот. Това се корени в едно елементарно умствено и емоционално отношение.

Всеки читател е своеобразен активен създател на посланието, което интерпретира.

Следователно не пощальонът, нито писмото определя ситуацията, а ценността, която приписваме на полученото.

Не количеството храна, която приема организмът, го храни, а избраните хранителни вещества, които организмът абсорбира чрез червата и метаболитните процеси.

Не е достатъчно класическото определение „аз съм аз и онова, което ме заобикаля“, то по-скоро трябва да се допълни на: „аз съм аз, онова, което ме заобикаля, и начинът, по който реагирам на всяка ситуация“.

Всяко нещо има граница, ценен праг на маневри, на творчески възможности. Те произлизат от упражняването на свободата и също така от успеха или неуспеха на поведението.

Там, където се действа без радост, нещата се вършат зле.

Има едно малко вътрешно движение, едно отношение към резултатите, което придава или не придава цвят на реалността.

Възможно е да съществува положително, уверено отношение, което да превърне загубите в победи, а ограниченията в съзидателни възможности, много необходими и изключително редки.

Изкуството да страдаш безсмислено е послание на хумор и самоирония, дълбоко и лично състояние на изразяване.

Не искаме повече да страдаме. Търсим абсолютната сигурност в живота, искаме да останем в рамките на познатото, страхуваме се да остареем и… от страх от бъдещи, нереални нещастия заплащаме в настоящето, в брой, с истинско, но безсмислено страдание, с трагедии, които се разиграват в нашето въображение.

Това, че драконът се вижда на екрана, не означава, че съществува и в реалността.

Само силното съзнание може да стигне до прости и хармонични отговори, които да разрешат конфликтите.

Затова са необходими духовен подход към живота, ценности за развитие, обединяване и простота.

През следващото хилядолетие науката, религията на бъдещето, ще открие:

• съществуването на душата

• пътя на съзнанието след телесния етап

• съществуването на висш извънземен разум

• петото измерение — любовта. Това ще бъде явен факт, светъл, пропиващ, част от магическата същност на живота

• единството на живота

Много малко хора ще усвоят изкуството да страдат безсмислено.

Ще имаме на наше разположение щедри възможности за по-богат, достоен, алтруистичен и изначално весел живот.

И най-смелото човешко въображение в настоящия момент не може да си представи чудните реалности, които предстоят.

Разполагаме с едно хилядолетие, за да изградим света, който заслужаваме. Силата на нашите желания, креативните и единни отговори, които си позволяваме да приемем, винаги ще бъдат основата на всичко.

Раят не се подарява на никого, ако сам не се е осмелил да го построи, макар и само в мечтите си.

[1] От месец юли 1994 г. пиша една рубрика — „Перла на седмицата“ — в списание „Magazine Semanal“ (Седмично списание), което всяка неделя издава близо четиристотин хиляди екземпляра. В последния брой за 1999 г. публикувах това съобщение, което беше широко коментирано. ↑

33. Да се научиш да виждаш

Защо се оплакваш, че виждаш врагове?

Да не би да трябва да станат твои приятели онези, за които човек като теб е един вечен мълчалив упрек?

Гьоте

Разказват, че в дърводелската работилница се състояла странна сбирка. Събрали се инструментите, за да изгладят различията помежду си.

Чукът поел председателството, но събранието го уведомило, че трябва да се откаже. През цялото време вдигал много шум.

Чукът се съгласил, че е виновен, но помолил да бъде изгонен винтът, тъй като били нужни много увъртания, за да свърши някаква работа.

Винтът признал верността на обвинението, но поискал да бъде изгонена и шкурката. Посочил, че е груба в поведението си и има търкания с другите.

Шкурката се примирила, обаче настояла да бъде изгонен метърът, тъй като винаги мерел другите, сякаш той бил единственият идеален.

Тогава влязъл дърводелецът, сложил си престилката и се захванал за работа.

Използвал чука, шкурката, метъра и винта.

Накрая грубото дърво се превърнало в красива мебел.

Когато в работилницата отново нямало никой, събранието подновило обсъждането. Трионът казал: „Господа, установи се, че имаме дефекти, но дърводелецът работи с нашите качества. Това ни прави ценни. Нека не мислим за нашите недостатъци, а да се концентрираме в ползата от нашите предимства“.

Тогава събранието забелязало, че чукът е силен, винтът обединява, шкурката полира неравностите, метърът е точен, а трионът — крайно необходим.

Разбрали, че са екип, способен да произвежда качествени мебели.

Този нов поглед ги накарал да се почувстват горди със силните си страни и да работят заедно.

Двама тежко болни мъже лежали в една стая в болницата.

Единият можел да сяда за малко сутринта, за да елиминира задържаната течност в белия дроб. Леглото му се намирало до прозореца.

Другият прекарвал дните си легнал по корем.

Разговаряли часове наред — за съпругите, семействата, дома, работата, приключенията по време на казармата и ваканциите.

Когато мъжът до прозореца можел да седне, описвал на своя другар всичко, което ставало навън.

Неподвижният пациент така преживявал хубави моменти от света, възприемал ги с цялото им богатство.

Гледката от стаята била към парк с красиво езеро. Патиците и лебедите си играели във водата, а децата пускали своите корабчета да плават.

Влюбени младежи се разхождали прегърнати сред цветя във всички тонове на дъгата.

Големи дървета служели за декор на пейзажа, а великолепен изглед към града се разкривал на хоризонта.

Докато разказвачът до прозореца описвал всички подробности, слушателят затварял очи и си представял гледката.

Една сутрин мъжът до прозореца описал преминаващ парад. Лежащият мъж не можел да чуе оркестъра, но можел да го види с окото на своето въображение, благодарение на поетичния и точен разказ, който му подарявал неговият приятел.

Следобед сестрата влязла, за да донесе вода, и открила безжизненото тяло на приказливия пациент до прозореца. Историите му били угаснали тихо. Натъжена, помолила за помощ, за да изнесе мъртвото тяло.

Тогава другият болен преценил, че моментът е подходящ да помоли да го преместят до прозореца.

Сестрата се зарадвала, че може да му достави удоволствие, и след като се уверила, че е настанен удобно, го оставила сам.

Бавно и с тъга по загубения другар, той се надигнал, за да може да гледа със собствените си очи и да се радва, че сам вижда онова, което неговият приятел така щедро му описвал.

Видял пред себе си само една влажна стена!

— Защо ми е разказвал такива чудеса, като тук няма нищо? — попитал той сестрата.

— Може да е искал да ви разведри. Той беше сляп.

Споделената мъка е половин мъка. Споделената радост е двойна радост.

Днес е подарък[1].

Чувствителността помага да се гледа дори през стени.[2]

[1] Presente (исп.) — настояще, подарък, игра на думи. — Б.пр. ↑

[2] Самюъл Бекет (1906–1989) — носител на Нобелова награда за литература през 1969 г. Пишел, докато гледал пред себе си гладка бяла стена, изключително невдъхновяваща… „Не знам защо правя това. Нещо ми става. Гледам стената и започвам да пиша“, споделил известният автор на „В очакване на Годо“ пред „Париж Ревю“ през 1981 г. ↑

34. Да имаш настояще

Там, където се препънеш, там е твоето съкровище.

Ако можем да се учим от нашите грешки, животът ще стане изключително интензивен. Провалът не пречи на успеха, само го отлага. Да, важна е волята да го преодолееш, осъзнавайки както трудностите, така и наличните ресурси.

Отвъд света на противопоставянето и враждата съществува единство във всичко. Видимото разделение е вторично, повърхностно. Планетата е нашият единствен дом, Слънчевата система — един голям квартал. Състраданието ни навестява, когато надмогнем противопоставянето.

Ако обичаш духовното, не можеш да пренебрегнеш земното. Там, където човек съхранява богатството си, там крие и сърцето си. Недей да садиш корените на дървото на щастието в пясъка. Ти си в света, но твоята същност не е светът.

Ако следваш пътя на някой друг, не можеш да осъществиш собствения си потенциал. Всеки човек е уникално различен. Няма два еднакви пръстови отпечатъка.

Няма две напълно еднакви детелини. Затова всички трябва да изразяваме нашия своеобразен начин на живот. В това има красота, пък и изобщо не е забавно да бъдеш постоянно сериозен. Няма нищо по-здравословно от това да се смееш с другите.

Нищо не е вълнуващо, ако знаеш резултата. Много е важна изненадата, умението да откриваш, да гледаш реалността с очите на дете, стоящо пред неразопакован подарък. Животът всеки ден ни радва с чудесни изненади. За да ги оценим, ни е потребна способността да се учудваме, да си играем на криеница с живота. Никога, абсолютно никога преди не е съществувал този момент, живей за настоящето.

Нищо не е сигурно, ако следва зова на авантюрата. Корабът в пристанището се съхранява, но не плава. Затова тези места, където се оставят плавателните съдове, се наричат „гробища“ — в по-добрия случай временен, а не пожизнен пристан.

Да се отрича болката и суровостта на живота, означава да се отрича самият живот. Още от раждането си започваме да умираме. Всеки предмет има своя сянка. Пъпката разтваря кадифената си красота, за да се превърне в роза и с всяка стъпка към нейното разцъфване постепенно угасва първоначалната й красота. Такава е ориста на растенията.

Обикновеното възприятие на всекидневието накъсва фактите. Не може да се улови целостта на космическия танц, необичайната форма, с която си служи животът, за да оркестрира във величествена симфония всички малки, привидно отделени музикални инструменти, които я съставят.

С перфекционизъм нищо не се постига.

Не можем да излекуваме света от нещастията, но можем да живеем весело. Когато искаме да разрешим проблемите на вселената, рушим дърво, което не е наше. В края на краищата можем да се мотивираме да подобрим собствения си живот. Смисълът на живота е онзи, който му даваме ние.

Ако семето не умре, няма да поникне растение. Всяка промяна е свързана с кастрене, прекършване, раждане и сбогуване. Възможностите изникват от ядрото на кризата. Трябва да се стабилизират основите, за да се избегне загубата.

Има моменти перли, дни перли, срещи перли, връзки перли. Да умееш да откриеш ценното, е тайната на умението да се плава в морето на живота. Трябва да се научиш да се гмуркаш в дълбините, защото перлите не плуват. Морето не подарява току-така своите съкровища.

35. Нагоре срещу течението, надолу по течението

Малкият принц посочва скромно на своя език на откритията, че „същественото е невидимо за очите“, тоест животът крие най-ценните си тайни, като ги представя пред очите ни.

Следователно най-голямата трудност, пред която сме изправени ние, хората, не ангелите или боговете, е да осъзнаем очевидното, да забележим, да доловим вечното в преходното.

Не можем да очакваме светлина от тъмнината, да дадем онова, което нямаме, да променяме, без да се променяме самите ние, да очакваме новото въз основа на нова порция от старото.

На един научен конгрес се анализираше въпросът защо диамантите са най-ценните скъпоценни камъни на света и се достигна до извода, че те са толкова възхвалявани, защото са единствената обективна реалност на планетата, която олицетворява чувството за вечност. Красноречиво показват лика на вечността сред множеството преходни лица, появяващи се за кратко, по случайност.

Да осъзнаеш очевидното е истинска революция на мисълта. Носим се през вселената с невъобразима скорост, а имаме усещането, че стоим неподвижно, не си даваме сметка, че милиони клетки умират в нашето тяло за една минута.

Създателят на китайската военна стратегия Сун Дзъ[1], автор на „Изкуството на войната“, преди две хиляди и петстотин години твърдял, че ако водоносецът тайно пие водата на войската, очевидно е, че войската е загубена.

Ако водите, които идват от планината, са замърсени, не трябва да се търси проблемът долу, във вира, а нагоре срещу течението. Очевидно е.

Болестта е в корените, не в изсъхналото стъбло.

Нервните центрове в главния мозък контролират решенията, не гръбначният мозък. Трябва да се върви нагоре срещу течението.

Ако спускащите се води са мътни, изключително важно е да се изкачим до невидимите за очите извори. Проблемът идва отгоре, не възниква във вира, селяните знаят това. Трябва да се отиде нагоре срещу течението.

Имало един водоносец, който работел много, ден след ден. Вървял си бавно с два големи съда, завързани в краищата на тояга, метната на раменете му. Единият от съдовете бил пукнат, а другият бил здрав и запазвал съдържанието си непокътнато, от потока до дома на господаря. Докато счупеният съд бил едва наполовина пълен с вода.

Здравият съд бил много горд с постиженията си, смятал се за идеален. Пукнатият съд, напротив, се срамувал от своето несъвършенство. Чувствал се зле, защото можел да изпълни само половината от задълженията си.

След време счупеният съд се обърнал към водоносеца:

— Срам ме е и искам да се извиня, защото заради моите пукнатини донасям само половината от моя товар и ти получаваш половината от парите, които би трябвало да ти платят.

Водоносецът отвърнал съчувствено:

— Докато се прибираме вкъщи, ще ти покажа нещо, за което не знаеш.

И действително, докато вървял, показал на съда много цветя покрай пътя. Въпреки това обаче съдът си останал тъжен, защото отново задържал само половината вода от тази, която трябвало да носи.

Тогава водоносецът казал:

— Видя ли как растат цветята отстрани? Винаги съм знаел, че имаш пукнатини, и исках да извлека полза от тях. Посадих семена на цветя по пътя, по който минаваме, и ти ги поливаш всеки ден. От години бера цветя, за да украсявам олтара на моя учител. Ако не беше именно такъв, какъвто си, нямаше да е възможно да се създаде тази красота.

Всички ние сме съдове с пукнатини. Възможно е да се възползваме от нашите несъвършенства, за да получим положителни резултати, без чувство на вина, пренебрежение или оплакване.

[1] Китайски пълководец, стратег и мислител, живял през 7–6 век пр.н.е. — Б.пр. ↑

36. Езикът на войната

Живял през VI век пр.н.е. легендарен персонаж, известен като Сун Дзъ. Написал за своя император тринадесетте глави на една кратка книга, която надживяла неговото царуване: „Пин Фан“ или „Изкуството на войната“, творба, която обиколила света и дори била спомената от Майкъл Дъглас в известния филм „Уолстрийт“.

Книгата приканва за битка и събужда нетърпеливи желания, защото кой повече, кой по-малко, но всички водим сражение, от което се стремим да излезем победители. Никой не иска да загуби дори частица от своите сили.

Сун Дзъ обаче твърди:

Първата битка е вътрешната. Ако не познаваш себе си и своя противник винаги ще бъдеш побеждаван.

Добър е не този командир, който извоюва сто победи в сто битки. Отличният предводител е онзи, който е победител, без никога да се е сражавал на бойното поле.

Как е възможно да победиш, без да се бориш? Тук именно е мъдростта на Сун Дзъ. Войната е лоша, измамна, жестока, скъпа. Онзи, който познава себе си, избягва сблъсъка с противника.

Несъмнено „Изкуството на войната“ може да се превърне чрез творчески прочит в истинска наука за възможностите да се развие най-важното от социалните умения — изкуството на мира.

Нищо не може да надскочи вселенската потребност да се научим да съжителстваме, важността да развием солидарно мислене от типа печеля-печелиш, където две противопоставени позиции се сплотяват кротко в проект от взаимна полза.

Няма по-неотложна възпитателна задача от изграждането в обществото на положително отношение към конфликтите като реални възможности за духовно израстване.

Мирът не се поражда от формалната спогодба, от простото помирение. Това е уникален спонтанен отговор, който възниква от съзидателното, магнетично състояние, от съзнанието, което се намира в хармония със себе си. Не може да се породи от стратегическа оратория, чиято цел е да унижи или манипулира някого, макар и по нареждане на главните действащи лица.

Драмата на човечеството през вековете еволюция е свързана с повтарящо се поведение: „Агресорът очаква агресия“, „Тази война е свята“, „Да започнем тази воина, за да не се повтаря никога предишната“, „Горко на победените!..“, „За врага… нито капка вода дори!“, „Ако влезеш в битка, едно голямо царство ще се сгромоляса“.

Човекът не е подготвен да създава невойнствени алтернативи. Все още обществото няма съзидателни предложения за разрешаването на конфликтите.

Липсват нови лидери. Предводители, способни да открият точката на хармония, умеещи да вървят по острието на ножа на поляризирания сблъсък в търсене на ползата от обединението.

„Прибери ножа си, защото който вади нож, от нож умира.“ По-лесно е да умреш или да убиеш в един жесток сценарий, отколкото да събереш смелост да развържеш всички вековни мисловни условности, които ни държат оковани към безсмисленото страдание. За много хора успехът на всяка цена не е най-доброто, а „единственото в живота“ — „важното е да се бориш“, — сурова игра, където някой трябва да загуби, за да може друг да се почувства по-ценен.

Успехът е пътят към ново противопоставяне, постоянно търсене на интензивен живот чрез трофеи и медали, макар това да означава и жертва на живот и възможности, много по-важни от бронза и удовлетворението, които се трупат във витрини и гробници.

Новият лидер събужда стремежа към развитие на своите последователи, не търси удовлетворението за малкото властно его. Предлага ценни хоризонти, превъзходен живот, развитие на групи и институции, благополучие на общности и райони и споделено развитие за алтруистичното всеобщо благо.

Новият лидер познава изкуството на войната, за да не се сражава никога, за да популяризира мира на развитието, съзиданието и споделянето. Впуска се в борба с корупцията, безработицата, непродуктивността, слабото развитие, предразсъдъците, когато се проявяват в обществото, политическата партия или училището за бойни изкуства. Врагът е в самите нас. И има нужда от нови лидери за тази първа и последна битка.

Историята разказва, че когато известният Епаминонд[1] бил отстранен от войската, защото загубил една битка, му поверили да се грижи за чистотата на Тива и градът никога не бил по-чист.

Признавам, че бестселърът на Сун Дзъ ме вълнува и че изпитвам съчувствие към страданията на човека в братоубийствените битки, повтарящи се по света през вековете.

Толкова жестоки, колкото и безполезни. И скъпи. Без никаква чувствителност.

[1] Епаминонд (ок. 418 пр.н.е. — 362 пр.н.е.) — тивански пълководец и държавник, който трансформира елинския полис Тива, извеждайки го от спартанската хегемония към лидерска позиция в Елада. — Б.пр. ↑

37. Да ходиш

Един град е красив, ако позволява да се разходиш из него, да размишляваш по улиците му, без да бързаш, сякаш отваряш бавно неочакван подарък.

Красотата на разходката е свързана със спокойното темпо, с леността, с която пешеходците се носят по градските улички, без да бързат да стигнат до края, който винаги ги изненадва.

Тогава малките движения стават свещени за настоящия момент, през деня или вечерта, в самота или в компания, със спокойствието, което носят тези мигове на благодарност и откритие, тези късчета свобода, които понякога си позволяваме, за да се наслаждаваме на слънцето, облаците, луната, дъжда или звездите.

Един град е уютен, ако не потиска с натоварения, шумен, забързан трафик. Ако не плаши с насилие, изблици на ярост, неучтиви викове.

Ако не унижава с просяци, гладни деца или скитници.

Заплахата от неконтролирания трафик, скоростен и впечатляващ като унищожителен лъч, води до това, че всяко кръстовище, място за плащане на такса за магистралата или шосе се превръща в напрегната заплаха, бързо посещение в Ада.

Пешеходец означава войник, който ходи пеша, беззащитен човек, без каска, без подкрепяща кавалерия, без предпазен мотор, макар че плаща данъци за поддръжка на пътищата. Счупените тротоарни плочи и дупките заплашват от всички страни.

Както казват добрите лекари, няма по-препоръчителна, пълноценна и благотворна гимнастика от разходката на разстояние от около петдесет преки, с подходящо облекло — без броня, наколенки или преносима аптечка.

Дори безстрашният Хуан де Гарай[1] не би се осмелил да пресече улицата, която носи неговото име, на кръстовището с „Инхениеро Уерго“[2], за да достигне до реката — маршрут, обезопасен единствено със светофари, които са неспособни да задържат потока от камиони, автобуси и отчаяни коли.

Булевард „9-и юли“, „най-широкият в света“, не може да бъде пресечен с нормален ход. За тази цел трябва да се тича в оптимално добро физическо състояние — градска авантюра, забранена за възрастните хора, артритно и сърдечно болните и разсеяните.

Буенос Айрес взема всекидневно най-високата такса на света за движение по пътищата — убива. Превръща се в Готъм Сити[3], създаден за придвижване по въздуха като Батман.

Аристотел говорел, докато се разхождал със своите ученици, бил перипатетичен, тоест преподавал в движение, без усилие.

Един град е достоен за обич, ако предлага възможности за хубави разходки, защото там можеш да живееш весело, не да оцеляваш; да се движиш, не тъжно да се вълнуваш; да разговаряш, не да се смущаваш.

Правото да можеш да се разхождаш спокойно сам или в приятна компания трябва да фигурира сред човешките права.

Дали знаят това политиците, съседите, туристите и шофьорите?

[1] Хуан де Гарай (1528–1583) — испански завоевател. — Б.пр. ↑

[2] Луис Аугусто Уерго (1837–1913) — първият инженер на Аржентина и първи председател на Аржентинското научно дружество. — Б.пр. ↑

[3] Измислен град, известен като дома на Батман. — Б.пр. ↑

38. Сутрешен душ

Имало едно време толкова ленив крал, че изпращал прислужника си да се изкъпе вместо него. Вярно, покорно и редовно избраникът изпълнявал кралското желание.

Въздухът в двореца обаче ставал все по-непоносим. Министрите се страхували да противоречат на свещената небрежност на короната и решили да потърсят още къпещи се доброволци. Безмилостното зловоние продължавало да прави единственото, на което било способно — да се разпространява, пропива и предупреждава.

Съветниците предлагали да се подобри качеството на сапуните, честотата на къпане, капките хлор…

Някои фирми са като подобно кралство. В тези организации и йерархичните им нива миризмата на страх често пречи на хората да работят творчески, затруднява идеите за нови сделки, повишението на доходите и придобивките, личностното развитие.

Те не се стараят да променят хигиенните си навици, настойчиво следват едни и същи методи, безполезни, но познати, които не могат да превърнат работния живот в работата на живота.

След като заменят кислорода за рентабилност, ни заливат с обяснения за оправдание на „нова порция от старото“ и губят финото умение да танцуват с конфликтите, без да се изпотяват.

Конфликтът е естествена част от живота — динамичен продукт на личното и груповото взаимодействие. Конфликтът е наличието на граница, чист аромат, който обръща внимание на ретикуларната формация в организационната система да не продължава да функционира по един и същи начин, да открие нови пътища, да пробуди крайно необходими иновации.

Не да крие боклука под изтривалката.

Парите не миришат, оправдават се някои хора, влюбени в касата, в стремежа си да „изперат“ нечестните си доходи.

Препоръчва се креативен всекидневен сутрешен душ.

Не е преносим. Помага ни да осъзнаем защо действаме по определен начин, всеки един в собственото си малко кралство. Трябва да опознаем и да канализираме невероятната мощ на живителните навици. Като здравословния сутрешен душ.

Не е достатъчен един десетчасов семинар, след който да не общуваме повече. Също така няма смисъл да се къпеш в продължение на десет часа и след това да престанеш да го правиш за цяла година.

39. Как да вършиш нещата

Имало едно време невероятно жизнен котарак, който се родил много ненаситен сексуално. Всяка нощ без изключение се качвал на покрива и оттам призовавал котешкото общество към интензивна дейност, шумна и, разбира се, дразнеща спящите хора.

Селяните се ядосвали на това толкова похотливо животно. Не можели да спят от концерта мяукания и други неуместни и повтарящи се подвизи на експанзивния котарак. С общо съгласие уговорили ветеринарния лекар да подложи красивото и дразнещо животно на осакатяваща операция — да го кастрира.

Същата нощ любителите на тишината и добрия сън се наканили да се насладят на желаната почивка.

Всичко обаче било напразно. Котаракът по навик се покатерил на покрива и започнал силно да мяука, към него веднага се присъединило ентусиазираното котешко общество на селото. Незабавно се обадили на доктора и го събудили, за да направи спешно оценка на извършената процедура.

Ветеринарят се качил на покрива, намерил оперирания котарак, прегледал го и изтощен, се върнал с диагнозата: „Операцията е перфектна, но сега е съветник“.

Котаракът бил загубил способността си да практикува, да решава, но обяснявал подробно как трябва да се правят нещата на заинтересованите себеподобни.

Те са навсякъде, тези котараци съветници, казват ни какво трябва да правим, макар да не владеят тайните на дейността, все обясняват, съветват, напътстват, дават препоръчителна литература.

Важно е да говорим за нещо, което правим.

Нашите дела да показват какво искаме за другите.

Идеята на този странен анекдот е да се установи дали сме потентни котараци или съветници.

И също така да се изясни с какви хора сме обградени.

Много недостойно и безочливо е да обясняваме на другите как трябва да се правят нещата и да си останем със съветите.

Примерите изобилстват. Липсва хумор и решителност.

40. Молби

Конрадо Нале Рохло се молел за неочакваното: „Господи, никога не ми давай това, за което те моля. Обожавам неочакваното, онова, което се спуска от златистите звезди. Нека животът ми показва без предупреждение картата, срещу която трябва да играя. Искам, докато се разхождам тихо по тъмната ми улица, изненадващо да усетя, че ме потупват по рамото, а като се обърна, да видя лицето на приключението. Не искам да знам къде и как ще ме застигне смъртта. Нека душата изненадана разбере на някой ъгъл, че животът й е останал крачка назад“.

Хората се опознават в непредвидените ситуации.

Също така на борсата, на чашка или в гнева. Изведнъж, изненадващо заблестява пълнолунието, надеждата, тишината… изненадващо избликва гневът, приятелството, дъгата… изненадващо те докосва страхът, учителят, освобождението, пътеката, смъртта и възкресението… изненадващо те връхлита любовта, самотата, откритото море, снегът, една ръка, мирът.

Една приятелка публикува във всекидневника с най-голям тираж следната молба:

Внимание. На 31 август (неделя) тази година загубих на спирка Конститусион личния си дневник, у който включва събитията от 15 април 1975 г. до 19 август 1997 г. посочения дневник са написани името и адресът ми, както и телефонният ми номер. Моля ви, ако някой го намери… нека да не ми го връща.

Александър Велики посетил Диоген в неговата бъчва. „Поискай от мен каквото желаеш“, казал могъщият владетел. „Искам от теб — отвърнал Диоген — да си вървиш, защото ми закриваш слънцето.“

Един съпруг помолил жена си да прави икономии: „Ако се научиш да готвиш, можем да освободим прислужницата“.

Жената любезно се присъединила с друга молба: „Ако се научиш да правиш хубав секс, можем да освободим и градинаря“.

На една дама много й харесала тази история и я разказала на съпруга си като предложение как да правят икономии.

Съпругът на свой ред й отправил молба: „Продължавай да ходиш на образователни семинари, така ще спестим от разходи за телефон“.

41. Желание и познание

Човек трябва да се изправи в един момент от живота си пред две врати. Едната води към света, който може да бъде опознат, тоест показва възможностите на ума. Когато тази врата е отворена, незабавно върху мисълта се спуска дъжд от всичко онова, което може да се научи.

Когато се отвори втората врата, тя разкрива онова, което може да се пожелае истински.

Когато двете врати са широко отворени, човекът се изправя пред всички свои избори.

От по-далечната, тази на познанието, потичат капки дъжд, които попадат върху сърцето и с тях в сърцата на хората идват нови мисли, нови идеи, проекти за осъществяване на цели, разкрасяване на прашните и сухи равнини по земята.

През вратата на желанието влиза чистият въздух на познанието и успокоява ненаситния апетит. Знанието пречиства амбицията и ограничава алчността. Желанието извисява избора, търсенето и постигането на важните неща.

Изпадаме в депресия, ако не събираме кураж да вземем решение за нашия живот, за което знаем, че е крайно необходимо, неотложно.

Тогава попадаме в света на вътрешната парализа, на умората, на абсолютната досада, на посестримата на инертността — бездействието. Блокираме.

Навикът да се подценяваме, ниското самочувствие показват постоянна мъчителна концентрация в малкото наше аз, без да можем да се абстрахираме от него. С вечните отрицателни аргументи („Нищо не може да се направи“, „Няма да стане“, „Няма средства“, „Не“) тялото губи своята жизненост, а съзнанието се оправдава с размисли. Тогава човек нито иска, нито знае. Капсулирането е цялостно.

Двете врати обаче винаги са на разположение, многообещаващи. Желанието без познание предизвиква болка, не е пречистено, то е сляпа сила. Познанието без желание се затваря в себе си, интересува се от личното удоволствие, не се разкрива нито към помощта, нито към състраданието, унищожава чувствителността.

42. Кратки истории

Много често е хубаво да се погледне Земята през очите на астронома, не на географа. За астронома всяка планета е една точка, а според географа — огромна площ.

Две дворцови дами започнали спор и си разменили доста обиди. Повикали дука на Роклор[1], известен посредник, за да помири духовете.

Дукът се поинтересувал:

— Нарекохте ли се грозни?

— Не, господине.

— Тогава няма проблем, заемам се с помирението.

На сбирка по съседски една госпожа твърдяла, че жената е по-идеална от мъжа, тъй като била последното творение и Господ бил събрал в нея всички липсващи качества.

— Не е съвсем така, уважаема съседке — отвърнал с усмивка един стар свещеник. — Господ е велик архитект и след като е завършил една красива сграда, е поставил на върха й ветропоказател.

Касиерът на една известна банка отишъл на лекар. Целият му крак бил покрит с рани, но той не се оплаквал.

След като го прегледал, лекарят го попитал как може да понася такава болка мълчаливо, без да гъкне.

Добрият човек отвърнал:

— Знаете ли защо, докторе? В работата ми по цял ден казвам на хората, които искат кредит: „Няма“, „няма“. Ако заохкам „ай“, „ай“[2], ще се струпа тълпа от искащи и ще ме смаже.

Кеведо[3] разказва как някога, искайки да се отърве от един натрапник, който, без да го познава, му изпращал нови и нови поздравителни писма, му отговорил:

„Господине, умрях. Няма да мога да ви отговарям повече.“

Това не стреснало досадния приятел. Със следващата поща Кеведо получил куп негови писма, на чиито пликове пишело:

„За Кеведо, в отвъдното“.

В Ирландия имало един камък, поставен на брега на река, на който било написано следното предупреждение:

„Внимание. Когато водата покрие този камък, е изключително опасно да се минава през реката. Не преминавайте“.

Веднъж един инспектор по пътищата в графство Кент накарал да поставят стълб със следния надпис:

„Тази пътека води до Хивършам, но ако не можете да прочетете написаното тук, най-добре ще е да продължите по пътя“.

Говори се, че Александър Велики научил за желанието на един от неговите войници да вземе името му.

Извикал го и казал:

— Значи искаш да носиш името ми! Съгласен съм, но винаги помни в битките, че се казваш Александър.

В училището за медицински сестри учителят направил изненадващ изпит. Като последен въпрос включил: „Как се казва жената, която чисти тази катедра?“

Като предавали въпросника, някоя от студентките го попитала дали последният въпрос се включва в оценката от изпита.

— Разбира се — отвърнал професорът, — в работата си ще се запознаете с много хора. Всички те са важни. Заслужават вашето внимание. Макар само да ви се усмихват и да ви казват: „Здравейте!“, трябва да знаете името им. А чистачката се казва Ана.

Един продавач приключил първия си работен ден в магазин за различни стоки. Шефът му го попитал как е минал денят, на което той отвърнал:

— Много добре, имам само една продажба.

— Какво? Само една? Но средният оборот е четиридесет продажби на ден!

— Да, но беше за триста хиляди долара.

— Триста хиляди долара? Но какво сте продали?

— Ами, вижте… Първо продадох на един клиент една малка кукичка за въдица, една по-голяма и една цветна… Но му казах, че такива хубави кукички заслужават по-добра въдица… Така той си избра една графитена. Взе си стръв и понеже нямаше как да носи в ръце всичко това, си купи един красив кош за риболовни такъми. Тъй като денят беше леко облачен, го предупредих да внимава, че ще вали, затова той се снабди с чифт ботуши, дъждобран и непромокаем комплект. Заговорихме се, че няма фенер, нито радио, така си купи също и тези неща… Попитах го къде лови риба и той сподели, че обича морския риболов. Тогава му показах лодката с изнесен извън борда мотор и той много я хареса, прибави я към покупките си. Когато си тръгваше, малко се притесни: „Но тази лодка ще ми издраска цялата кола!“ Веднага му предложих един лендровър 4X4, който е в промоция. Очарова се. Тъй като щеше да е в лодката, а колата да стои на брега, монтирахме й алармена система от последно поколение, а понеже планираше риболовът да е навътре в морето, реши да си купи и няколко мрежи.

Шефът, донякъде раздразнен, донякъде изненадан, го попитал:

— И всичко това му го продадохте, защото е искал няколко кукички?

— Кукички? Не, човекът беше дошъл да купи дамски превръзки, та тогава му казах: „Вече ти пропадна уикендът… Защо не отидеш за риба?“

[1] Duc de Roquelaure (1683–1738) — френски маршал — Б.пр. ↑

[2] Hay (исп.) — чете се „ай“ и означава „има“, игра на думи. — Б.пр. ↑

[3] Франсиско де Кеведо (1580–1645) — испански благородник, политик писател и поет. — Б.пр. ↑

43. Добрият поглед върху нещата

Шерлок Холмс и неговият помощник Уотсън решили да преспят в една открита местност, след като се нахранили обилно и щедро полели храната с хубаво вино.

Заспали веднага щом легнали на земята.

Късно през нощта Холмс събудил приятеля си със следния въпрос:

— Уотсън, Уотсън, какво виждаш?

Верният съветник отвърнал:

— Виждам звездно небе. Намираме се под съзвездие Стрелец. Луната се спуска надолу. Марс свети с ярък червеникав блясък. С тригонометрични изчисления преценявам, че часът е три и четиридесет и пет минути сутринта. Няма никаква облачност. Небето е чудесно, вижда се Венера…

— Не, Уотсън, не е това. Откраднали са ни палатката!

В днешно време на осемнадесет години човек не знае дори къде се намира, на тридесет къде седи, а на четиридесет до кого е легнал.

Трябва да умееш да наблюдаваш, за да можеш да избираш. Да избираш с чувствителност означава да имаш добър поглед върху нещата.

44. Господ те гледа

Един крадец проникнал в къща с фенер в ръка. След като претърсил кухнята и се запътил към трапезарията, търсейки парите, чул странен глас да му шепне: „Шт… Господ те гледа“.

Крадецът се стреснал, загасил фенера и веднага се захванал да търси откъде идва звукът. „Господ те гледа“, чул отново.

Пак запалил фенерчето и видял един папагал, който повторил: „Господ те гледа“. Крадецът се изсмял и се обърнал към него:

— Кой си ти?

— Аз съм Мойсей — отвърнала птицата.

— И кой тъпоумник те е кръстил Мойсей?

— Същият, който нарече Господ добермана, който е зад теб и те гледа!

Понякога трябва да се прибягва до големите ресурси на А.М.Н. (ако мине номерът) и „Шт… Господ те гледа.“

Спомням си от детските години:

Гледай, че Господ те гледа,

гледай, че те гледа,

гледай, защото ще умреш,

БЕЗ ДА ЗНАЕШ КОГА…

На десет години това предупреждение в сакристията на църквата „Свети Архангел Мигел“ в Буенос Айрес, която често посещавах, ми се стори сатанинско и го отхвърлих като обвинително. Толкова ми беше повлияло, че изучих други религии, излязох извън пределите на страха и подслоних живота си точно под мъдрия поглед на Господ с надеждата, че неговата чувствителност никога няма да изчезне.

45. Фелипе де Сели

Бил англичанин и живял през VIII век. След едно поклонение в Рим се настанил близо до днешния град Вормс[1]. Живял като отшелник, известен със светостта си и с дарбата си да прави чудеса.

Имал власт върху горските животни. Птиците кацали на раменете му и се хранели от ръката му.

Зайците подскачали около него и ближели краката му.

Кралят често го посещавал, за да разговарят на духовни теми.

Един друг отшелник се присъединил към самотата на неговото уединение от света, за да се молят заедно и да му помага да обработва земята.

Една нощ дошли крадци и откраднали двата вола, които отшелниците използвали за оран.

Крадците се скитали цяла нощ из тъмната гора, без да могат да намерят пътя, който да ги отведе отново в селото. На другата сутрин, уморени от толкова безуспешно бродене, стигнали с воловете точно пред усамотения параклис на отшелниците.

Разкаяни и учудени, се хвърлили в краката на Фелипе, разказали за своето злодеяние и помолили за прошка.

Светецът ги успокоил, нарекъл ги гости и учтиво ги упътил как да се върнат.

Не минало много време и пречистилите се крадци се завърнали с малка група приятели. Всички искали да останат при отшелниците. Тогава Фелипе решил да построи с тях една църква. През вековете хората нарекли издигнатата енорийска църква „Сели“ (килия), в чест на отшелническия параклис на свети Фелипе.

Всеки трети май се празнува нейният храмов празник.

Поука: Винаги е имало много крадци. Липсвали са светци водачи, способни да преобразят грабителите в почтени хора. От висотата на всяка властова позиция или килия.

И винаги с чувствителност.

[1] Град в Германия. — Б.пр. ↑

46. Дърветата с имена

Мечтая за една гора, където всички дървета носят свое име. Всички! Триста и осемдесет лечебни евкалипта, осемдесет и шест кипариса, сто и двадесет дъба, триста бора, ореха, кедрови и райски дървета, липи и тамаринд[1].

Засадени с любов, с родителска грижа. Най-важното за тази гора е изборът на всяко име, кръщението и церемонията по поставянето на обозначителната табелка, изработена художествено от дърво и с красиво изписани букви: Рамон, Мария Соледад, Робустиано, Пепе…

Замислям се, че може да има проблем за половата принадлежност при всяко даване на име, но става въпрос за зелена площ без предразсъдъци, за безкрайна миролюбива толерантност, за хармонично съжителство, без необходимост от граждански регистър или документация. Просто трябва да се отдели необходимото време за предварително обмисляне на всяко име и после да се постави красива табелка с него, без да се наранява растителността.

След това може да има някаква процедура по представяне и естествено ще възникне полезната потребност от създаване на програма за посещения, церемонии, рождени дни или събития: „Днес ще обядвам при Руперто, след това трябва да прочета един роман при Инес, близо до дома на Хуан…“

Приятелите, които искат да посетят това дървесно общество, трябва да се подготвят, че ще се запознаят с много специални личности. Необходимо е богато въображение и известна доза дипломатичност, за да не бъде пропуснат някой при поздравяването, както често се случва по време на обичайна разходка в обикновен парк.

Мечтая за една гора, където децата могат да се научат да съжителстват и да уважават всички нейни жители, да не нараняват нито Хаймито, нито Мики, нито Карлос, нито, нито Сусана. Специално място за развитие на специфичните умения и дружелюбието на хуманното градинарство.

В тази гора птиците бързо ще се научат да уважават всички познати граждани, а джуджетата ще могат да се показват, без да се страхуват от отношението на останалите зелени, червеникави и ароматни обитатели на гората с имена. Това е мечта проводник на нови реалности, която можем да си позволим поне във фантазията.

Свикнали сме да оцеляваме в градската джунгла, където има толкова много дънери с име и фамилия, но без магията на изненадата, на хармонията, на красотата и чувствителността от света на растенията, винаги изпълнен с поетични намерения, приканващ към по-добър живот.

Затова си позволявам, скъпи читателю, да те направя съмишленик в тази осъществима и очарователна мечта, към която можем да се стремим, макар и с риска да си заслужим от някой хроничен реалист по някое психиатрично прозвище — лишено от въображение и чувствителност.

[1] Tamarindus indica — тропическо вечнозелено дърво или храст между 12 и 18 м. — Б.пр. ↑

47. Първото е първо

Изключително важно е да знаем какво оценяваме като съществено, защото, когато ясно си даваме сметка за него, можем да му отделим съответното място в йерархията на нашия живот.

— Колко камъка могат да се поберат в това шишенце? — обърнал се един креативен учител към учениците си.

Децата се опитвали да отгатнат, а той междувременно започнал да пуска камъни, докато шишенцето се напълнило. После попитал:

— Пълно ли е?

Всички потвърдили. Тогава учителят извадил изпод бюрото си кофа с малки камъчета.

Изсипал част от тях в шишенцето и го разтръскал така, че камъчетата се наместили в празното пространство, оставащо под най-долните камъни. Попитал:

— Пълно ли е?

Този път учениците се поколебали:

— Може би не?

Учителят показал една кофа с пясък и започнал да отсипва от нея в шишенцето — пясъкът идеално се процедил през малките завойчета.

Отново попитал:

— Пълно ли е?

— Не! — извикали в един глас присъстващите за всеки случай…

— Много добре — отвърнал учителят и взел една стомна с вода, от която отлял в шишенцето, без да прелее.

Учениците се впечатлили от простия експеримент и стигнали до следното практическо заключение:

— Това означава, че няма значение колко пълен е графикът, винаги може да се вмести още нещо в него. Независимо от поетите задължения винаги може да се направи още нещо.

— Нищо подобно — възразил учителят, — моето послание беше, че ако не сложите в самото начало големите камъни, после няма как да го направите.

Първото е първо. Кои са големите камъни в нашето ковчеже със скъпоценности? Деца, семейство, приятели, здраве, любим човек, мечти?…

Трябва да знаем кое е нашето съкровище, защото финият пясък на второстепенното може да заеме мястото му в щедрото шишенце.

Трябва да се намери място за перлите в живота, с чувствителност.

48. Трудно е да се влюбиш в скъперник

Щедростта е началото на изобилието.

Скъперникът е дребнав дори към самия себе си. Изважда, не събира, иска, не дава. Алчният е най-бедното същество, няма нищо за себе си. Там, където човек съхранява богатството си, там крие и сърцето си. За да влезе нещо в ръката, тя трябва да се отвори.

Сеитбата е винаги весела. Има доверие, изобилие, макар и да се знае, че не всяко семенце ще попадне в плодородна земя. Жътвата е различна, по-уморителна.

Сърцето на щедрия човек е отворено, не чака резултати, не пресмята последващи дивиденти, дава просто така. Всъщност той фино търгува с живота — дава много или малко, но винаги получава повече.

Най-голямото благо, което получава щедрият човек, е защитно мехурче любов, в което стои постоянно. Обичаните хора изпращат чувства на благодарност и възвишеност на сърцатия човек. Трудно е да се влюбиш в скъперник.

В гръцката митология Юпитер олицетворява изобилието. Той е владетелят, от когото зависят разрешенията, и в същото време поддържа реда, прогреса и запазването на установената йерархия.

В астрологията Юпитер се смята за голям благодетел. Властва в зодиака над Стрелеца — справедливостта, и над Рибите — човеколюбието.

Поговорките винаги съдържат ценни наблюдения: „Блажен да е свети Бруно, който дава сто за едно“, „Където има благородство, има щедрост“, „Който ти дава, те учи да даваш“.

Евангелието е щедро на предупреждения, най-вече когато става въпрос за знанията:

Даром получихте, даром давайте.

Мат. 10:8

Нека лявата ти ръка не знае какво прави дясната.

Мат. 5:3

Щедростта е състояние на екстаз, на вътрешно богатство, на спонтанност. Не може да изникне от някоя заповед, жертва или обвинение.

Даването е весело, доброволно, без пресмятане.

Щедрият човек е крал без корона. Има гладни, които споделят единствения орех, който имат, с друг беден човек, в по-лошо положение. Приятел[1] означава споделен хляб.

Щедрият човек не се храни скришом, богат е, не се прикрива.

Има щедри погледи, лица, които стимулират, и скъперници, които крадат енергия.

Слънцето блести за своя слава, не може да прави друго, освен да огрява всички, без изключение. Царят на небесните тела не иска да се изтъкне, винаги изразява собствената си същност — дарява светлина, грее за богати и бедни, за градини и буренясали площи.

Едно щедро същество е истинска жива перла. Прави човечеството красиво, иска щастие за другите, чувства, че всички са като него.

[1] Compacero (исп.) — compartir pan — споделям хляб, игра на думи. — Б.пр. ↑

49. Киберлюбов

Чрез интернет обикновено се търси всякакъв вид информация: забавление, секс, състояние на нирвана, порнография, научна информация, вицове, новини, търговски предложения, здраве, справедливост, изкуство и т.н.

Интелигентността на потребителя придава качество на обременяващото количество данни и стимули. Пасивният монитор показва чудесата на микромрежите и системите на един потребител, който никога не трябва да е пасивен или загубил своята идентичност.

Когато приятелите ни изпращат забавни еднакви вицове и разкази, се чувстваме разочаровани от информацията, масова и повтаряща се.

В крайна сметка всички разказват едно и също, с едни и същи думи, правописни грешки и посредственост.

Магическите имейли невинаги ни предават важни и значими послания, преобладава нашествието от нежелана и безполезна информация.

За щастие понякога се появяват изненадващи кибервъзможности. Някои от тях предлагат безплатно инсталиране на програмата ЛЮБОВ в нашия живот.

Процедурата е относително проста, а ползите — безкрайно много. Не се изискват специални компютърни умения, единственото необходимо е да се следват точните инструкции, да не се пренебрегва ръководството за ползване и да се поддържа високо ниво на добро настроение и въображение. Също така трябва да се включат и приятелите в позитивизма на посланието.

Тук е киберинструкцията как да инсталираме в нашия живот програмата ЛЮБОВ:

Клиент: Имам проблеми, можете ли да ми помогнете?

Обслужване на клиента: Да, мога да ви помогна. Искате ли да инсталирате ЛЮБОВ? Първата стъпка е да отворите СЪРЦЕТО си, намерихте ли го?

К: Да, намерих го, но няколко програми се активират в момента. Мога ли да започна инсталацията?

ОК: Кои са те?

К: Да видим… активират се ОСКЪРБЛЕНИЯ.ЕХЕ, НИСКОСАМОЧУВСТВИЕ.ЕХЕ, НЕПРИЯЗЪН.ЕХЕ, ОМРАЗА.СОМ.

ОК: Няма проблем. ЛЮБОВ автоматично ще изтрие ОСКЪРБЛЕНИЯ.ЕХЕ от вашата система. Може би ще остане в постоянната ви памет, но няма да ви създава проблеми. ЛЮБОВ вероятно ще се инсталира върху НИСКОСАМОЧУВСТВИЕ.ЕХЕ със свой модул, наречен ВИСОКОСАМОЧУВСТВИЕ.ЕХЕ. Трябва да се отървете напълно от ОМРАЗА.СОМ и НЕПРИЯЗЪН.ЕХЕ. Тези програми пречат на инсталацията на ЛЮБОВ.

К: Не знам как да ги деактивирам.

ОК: Отидете в началното меню и изберете ПРОШКА.ЕХЕ. Повторете операцията толкова пъти, колкото е необходимо, за да се изтрият ОМРАЗА.СОМ и НЕПРИЯЗЪН.ЕХЕ.

К: Готово. ЛЮБОВ започна да се инсталира автоматично.

ОК: Ще получите съобщение, че ЛЮБОВ ще се инсталира до края на активния живот на вашето сърце. Получихте ли го?

К: Да, виждам го. Означава ли, че инсталацията е приключила?

ОК: Така е. Помнете, че имате само основната версия на програмата. Трябва да започнете да свързвате СЪРЦЕТО си към други СЪРЦА, за да я актуализирате.

К: Излиза ми съобщение за грешка. Какво да правя?

ОК: Какво пише в съобщението?

К: Пише: Грешка 412. НЕ СА АКТИВИРАНИ ВСИЧКИ КОМПОНЕНТИ НА ПРОГРАМАТА.

ОК: Не се притеснявайте, това е често срещан проблем. ЛЮБОВ е конфигурирана, за да се активира в други СЪРЦА, не във вашето собствено. Това е един от сложните въпроси на програмирането, но на достъпен език означава, че първо трябва да ОБИЧАТЕ собственото си СЪРЦЕ, преди да ЗАОБИЧАТЕ други. Можете ли да намерите директорията, наречена СЕБЕПРИЕМАНЕ?

К: Ето я!

ОК: Кликнете върху следните файлове: ПРОШКА.СОМ, СЕБЕУВАЖЕНИЕ.ТХТ и ДОБРОТА.DOC и ги копирайте в директория МОЕТО СЪРЦЕ. Системата ще ги запише върху всички конфликтни файлове и неизправни програми. Също така трябва да изтриете САМОКРИТИЧНОСТ.ЕХЕ от всички директории.

К: Готово. МОЕТО СЪРЦЕ започна да се пълни с много хубави файлове. УСМИВКА.MPG сега се отваря на монитора ми и показва, че НЕЖНОСТ.СОМ, ПОМИРЕНИЕ.ЕХЕ и РАДОСТ.СОМ сами се копират в МОЕТО СЪРЦЕ.

ОК: Значи ЛЮБОВ е инсталирана и активирана. Оттук нататък можете да управлявате ситуацията с чувствителност. ЛЮБОВ е безплатна. Убедете се, че я дарявате в нейната цялост и с всички нейни модули на всички хора, които познавате.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.